PŪĶA NAMS
Velni.
Elpojiet.
Un spiediet!
Vēlreiz.
Spiediet!
Galva!
-Zēns, princese. -Lai slavēta Māte!
-Vesels? -Spārdās kā kazlēns, princese.
Sveiks! Sveiks!
Princese.
Karaliene lūdz, lai viņai aiznes bērnu. Tūlīt pat.
Kāpēc?
Es nesīšu pati.
-Jums vajadzētu atpūsties. -Jā, vajadzētu. Palīdziet.
Kuš, kuš, kuš.
Princese.
Jūsu kleita?
-Princese? -Nāk.
Otrā puse.
Zēns. Man pateica.
-Jā. -Labi.
-Kur tu iesi? -Viņa grib viņu redzēt.
Tagad?
Es iešu līdzi.
-Cerams gan. -Dod viņu man.
Negribu sagādāt viņai tādu prieku.
Tad vismaz turies pie manis.
Vai sāpes bija lielas?
Ak dievi.
Mani reiz ar šķēpu savainoja plecā.
Dziļi jūtu tev līdzi.
-Princese. -Mana princese.
-Laime, ka neesmu sieviete. -Mana princese.
Princese. Kungs.
Kas ir?
Kas tev kaiš? Kas ir?
Velni.
Ejam. Ejam.
Ko viņa no mums grib?
Šķita, ka būs miers.
Princese. Sīr Linor.
Man ir liels gods būt starp pirmajiem sveicējiem.
Paldies, Kasvel.
Ja varu būt noderīgs...
Tā diena var pienākt, kungs.
Mēs griežamies atpakaļ. Labi? Lai viņa nāk pie mums. Jā?
Nē, ja vien negribi mani nest pa tām draņķa kāpnēm.
Nejēdzība.
Princese.
Rinīra.
Tev vajadzēja atpūsties pēc radībām.
Nešaubos, ka jums tas patiktu, gaišība.
Apsēdies.
Talij, spilvenu princesei.
-Nevajag. -Nieki.
Mēs pabeigsim vēlāk.
Gaišība.
Šis rīts nāk ar labu ziņu.
Nudien, gaišība.
Kur viņš ir?
Kur ir mans mazdēls? Re.
Te viņš ir.
Kārtīgs princis.
Veselīgs.
Būsi varens bruņinieks.
-Jā gan. -Vai bērnam jau ir vārds?
-Mēs neesam... -Džofrejs.
Viņu sauks Džofrejs.
Neierasti valīrietim.
Šķiet, viņam ir tēva deguns.
Vai ne?
Ja atļausiet, gaišība, jūsu meita ir varonīgi nopūlējusies.
-Viņai jāatpūšas. -Protams.
Bērniņ...
Apsveicu, meitiņ.
Es ceru, ka radības bija vieglas.
Šķiet, es nosaucu vecmāti par kuci.
Turpiniet vien, sīr Linor.
Agri vai vēlu kāds iznāks jums līdzīgs.
Tu nedomāji apspriest mana bērna vārdu?
Viņš ir mūsu bērns. Vai ne?
Tikai viens no mums asiņo.
Esmu pelnījis kādu teikšanu savas ģimenes lietās.
Tu maz iedziļinies ģimenes lietās.
Viņš ierauga lielu, baisu pūķi!
Māt!
Paskat!
Mēs izraudzījām olu mazajam.
Izskatās, ka būs īstā.
-Es atļāvu Lūkam. -Paldies, Džeis.
Ne katru dienu no Pūķubedres iznes olu.
Šķita, ka būs labāk, ja puišus pavadīs.
Pateicamies, komandieri.
Vēl viens zēns, man teica.
Būsi labs bruņinieks.
Vai drīkstu?
Sīrs Hārvins vēlas iepazīties ar Džofreju.
Protams.
Džofrejs?
Tēvs, vai drīkstu paauklēt Džofreju?
Nē. Nē, nē, joziet atpakaļ uz Pūķubedri.
-Nu gan! -Kamēr tur nav sākuši meklēt olu.
Aizmiga Pilsētsardzes komandiera priekšā.
Neiedomājama necieņa.
Baidos, ka zināma pārdrošība viņam ir asinīs.
Stāt!
Lai nāk.
Sauciet Vermaksu pie sevis, princi.
Kalpot!
Stāt!
Labi.
Vermaks!
Stāt!
Jums jāvalda savi pūķi, mani jaunie prinči.
Kā princis Īgons valda Saulessārtu.
Kad saite būs nostiprināta, viņi neklausīs nevienam citam.
Drīkst pateikt?
Drakaris, Vermaks!
Īmond, mums tev ir pārsteigums.
-Kāds? -Kaut kas īpašs.
Tev vienīgajam no mums nav pūķa.
-Tā ir. -Un mums tas nepatīk.
-Tā nu mēs tev tādu atradām. -Pūķi?
-Kā? -Dievi ir dāsni.
-Raugi: Sārtā Baisma! -Sārtā Baisma!
Esi uzmanīgs. Pirmais lidojums ir grūts.
Šim ir 60 gredzeni.
Katram divi pāri kāju.
Kopā 240.
Jā, tā ir.
Tam ir acis,
bet...
šķiet, tas neredz.
Kā tu domā, kāpēc?
Tas mums nav izprotams.
Laikam gan. Tā reizēm ir.
Gaišība.
-Īmond. Ko tu izdarīji? -Atkal to pašu.
Pēc visiem rājieniem - vai man tevi jāieslēdz istabās?
Viņi mani piespieda!
-Neizprotama apmātība ar tiem zvēriem. -Viņi man uzdāvināja cūku!
-Ko? -Viņi man solīja pūķi.
-Pēdējam gredzenam nav kāju. -Bet tā bija cūka.
Reiz tev būs pūķis.
-Viņam vajadzēs aizvērt aci. -Tici man.
Visi smējās.
Viņi tai pielikuši spārnus.
Un asti.
-Zēns ir pārāk lētticīgs. -Viņš ir bērns.
Viņš domāja, ka puikas atvilinājuši uz Pūķubedri
savvaļas pūķi bez vārda?
-Tavi mazdēli ir neganti. -Viņi ir bērnišķīgāki.
Viņi ir mežoņi. Un tas nepārsteidz.
Tu droši zini, ka Īgons viņus nesamācīja?
Brīnos, ka viņu olas izšķīlās.
-Kāpēc? -Tu zini.
-Baidos, ka ne. -Tu...
Viserīs.
Turpināsim pēcpusdienā, Edārd.
Es esmu par to runājusi,
bet tu aizliedzi to pieminēt un es cietu klusu.
Viens tāds bērns ir kļūda.
Trīs ir apvainojums.
Tronim, tev.
Velarioniem un savienībai, par kuru tā cīnījies.
Nerunājot par piedienību.
Man reiz bija melna ķēve.
Melna kā krauklis.
Reiz viņa izlauzās no sava aploka
un kaimiņu ērzelis viņu apleca.
Ērzelis bija sudrabains kā ziemas mēness.
Bet kumeļš, kad tas piedzima? Sarķis.
Parastākais brūnais zirgs, kādu var iedomāties.
Dabas darbi ir brīnumaini.
Kā tu zini?
Par sudraba ērzeli. Kā tu zini?
Tu redzēji aplekšanu?
Apsūdzībai, ar kuru tu rotaļājies,
būtu smagas sekas.
Vairs par to nerunā.
Vai esmu zaudējusi sajēgu, sīr Kriston?
Es maldos, vai visi citi
-sapņo vienu miglas sapni? -Reizēm tā šķiet, gaišība.
Viņa nekaunīgi sagaida,
ka galmā visi noliegs acīmredzamo patiesību.
-Un viņas tēvs... -Zina.
Protams. Vai ir sev iegalvojis pretējo.
Viņš visu attaisno.
Princese Rinīra ir nekaunīga un neatlaidīga.
Zirneklis, kas izsūc savu upuri sausu.
Izlaista kuce.
Tas bija necienīgi, piedodiet.
Man jātic, ka galu galā virsroku ņems gods un piedienība.
Mums jāpaļaujas uz to un vienam uz otru.
-Kas to izdomāja? -Velni!
Par cūku. To izdomāji tu?
Nē.
Tas bija Džeiss.
Un...
Viņi abi. Droši nezinu.
-Īmonds ir tavs brālis. -Viņš ir ņerga.
Mēs esam ģimene. Mājās vari viņu apcelt pēc patikas,
bet pasaulē mums jābūt vienotiem.
Bija smieklīgi.
Tu domā, ka mūžam varēsi smieties par Rinīras dēliem?
Ja paliks kā tagad,
Rinīra kāps tronī un Džasirīss Tārgārjens būs viņas mantinieks.
Un?
Tu esi gandrīz pieaudzis, kā tu vari būt tik tuvredzīgs?
Ja Rinīra nāks pie varas,
tu vari zaudēt pat dzīvību.
Un Īmonds arī.
Viņa var iznīcināt visus, kas apdraud viņas tiesības.
-Tad nemēģināšu... -Tu viņu apdraudi!
Tu pats, Īgon! Vienkārši ar to, ka esi dzīvs!
Tu esi karaļa pirmdzimtais dēls.
Un viņi zina, visi šajā valstī zina,
jūt savās asinīs,
ka tu būsi mūsu karalis.
Apģērbies.
Jēru sirdis ir lieliskas.
Mums ir laimējies ar pavāru, ekselence.
Par viņa plūmju kūku
visi ir gatavi pat cīnīties.
Tad, pirms sākas plūkšanās...
Tosts! Par Īgonu Iekarotāju, jūsu dižo senci,
kurš Asiņu gadsimtā palīdzēja mums uzveikt Volantisu!
Dižā Baleriona mugurā viņš nāca mums palīgā Līsā
un nodedzināja ienaidnieka floti, nodrošinot uzvaru.
Par Īgonu Iekarotāju!
Par Īgonu!
Un nu kas nopietnāks.
Es vēlos izteikt piedāvājumu,
godinot mūsu vēsturisko savienību.
Ja gribat precēt kādu no mūsu meitām,
varējāt aiztaupīt vēstures pārstāstus.
Ko?
Es neuzdrošinātos cerēt uz tādu godu, valdniece Lēna.
Es jums piedāvāju pastāvīgu mājvietu šeit, Pentosā.
Es jums dāvinātu šo muižu
ar visām tās saimniecībām un zemēm, vīna dārzu un mežiem.
Nomnieki ik gadu maksātu nodevas savam jaunajam Tārgārjenu valdniekam.
Jūs brīvi rīkotos pilsētā un ostā,
kā pieklājas tādiem augstmaņiem.
Turpiniet.
Līsa un sabiedrotie ceļas jaunai cīņai.
Triarhija slēdz savienību ar Korenu Martelu no Dornes.
Kuru katru brīdi viņu skati pievērsīsies ziemeļiem.
Jūsu ģimenei ir pūķi.
Nu jau trīs, nākotnē varbūt pat četri.
Mans mērķis ir pasargāt Pentosu no Triarhijas kārās acs.
Palīdziet Pentosai, kā reiz darīja Īgons,
un mana pateicība pielies jūsu kausu līdz malām un vēl pāri.
Ekselence, mēs esam ceļotāji, mēs jau tāpat esam šeit aizkavējušies.
Tas ir dāsns piedāvājums.
Un mēs to noteikti apsvērsim.
Tu apsver prinča Redžio piedāvājumu.
Šeit ir labi.
Mēs darām, ko gribam, mūs uzņem ar cieņu.
-Un mēs mūžam esam viesi. -Tieši tā.
Bez pienākumiem. Mūs neskar intrigas,
bezgalīgās interešu maiņas un pēctecības slogs.
-Viņi mūs izmanto. -Tas ir spirdzinoši.
Vienkāršs darījums. Mums ir pūķi, viņiem ir zelts.
Tas ir zem mūsu goda.
Mēs neesam spēlmaņi, kas pēc pavēles izklaidē svešzemju princi.
Mēs esam Senā Valīrija.
Mūsu vieta nav šeit.
Valīrijas vairs nav, mums vairs nav vietas.
Es gribu, lai mans bērns piedzimst tur, kur dzimu es -
Driftmārkā, mana tēva pilī.
Es gribu, lai manas meitas aug dzimtajā zemē,
pie ģimenes, kā prasa viņu saknes.
Mūža galā gribu nomirt kā pūķu jātniece.
Nevis nosprāgt kā resns lauku muižnieks.
Ielieciet ceļus. Vieglāku soli.
Vieglāku soli, smagāku roku.
-Viss ir pareizi, Līonel. -Atsperies.
Puiši kopā mācās, kopā cīnās,
viens otru notriec un atkal pieceļ.
Viņu saikne būs stipra visu mūžu, vai tā nav?
Mēs ceram, gaišība.
Nestāviet tik taisni, princi, jūs notrieks.
Īgon.
Es uzvarēju, sīr Kriston. Mans pretinieks lūdz žēlastību.
Tad jums būs jauns pretinieks, mans Salmu kungs.
Mēģiniet tikt man klāt.
Jūs abi ar brāli.
Ar to nepietiks.
Pie ieročiem, zēni. Ienaidnieku nežēlojiet.
Jaunākajiem zēniem derētu mazliet jūsu uzmanības, sīr Kriston.
Jūs apšaubāt to, kā viņus skoloju?
Tikai ierosinu vienādi skolot visus audzēkņus.
Labi.
Džasirīs. Nāciet. Cīnieties ar Īgonu.
Vecākais pret vecāko.
-Tas nav taisnīgs samērs. -Jūs to nezināsiet,
bet īstā kaujā nevar gaidīt taisnīgu spēku samēru.
Zobenus!
Sāciet.
-Pārkāpums! -Ļaujiet man.
Kājas stingri. Izmantojiet auguma pārsvaru.
Uzbrūciet, atvairiet, izmantojiet viņa stāju...
...uz krūtīm, nevis acīs. Jūs to varat.
Tu!
Tuvāk.
Spiediet atpakaļ. Turieties tuvāk.
Turpiniet uzbrukt. Atsperīgāk!
Neļaujiet celties.
Turpiniet uzbrukt!
Pietiek!
-Tu uzdrošinies man pieskarties? -Īgon!
-Jūs aizmirstat, ka viņš ir princis. -Vai to jūs mācāt, Kol?
Nežēlību? Pret vājāku pretinieku?
Jums neparasti rūp mazo prinču apmācība, komandieri.
Vairums vīru tādu uzmanību veltītu brālēnam.
Vai brālim.
Vai dēlam.
Nost!
Atkārto!
Tā jau domāju.
Lai viņu apmazgā.
Un lai virēja tev iedod labu, skaidru vīnu.
Princese?
Pagalmā notikusi ķilda.
Mans kauns ir neizsakāms.
Tātad runa ir par to? Par tavu kaunu.
Par mūsu kaunu, Hārvin!
Tas gulst uz visu Strongu namu.
Tāpēc, ka piedūru pirkstu tam Kolam?
-Pilskunga dēlam? -Viņš ir Karaļsardzes bruņinieks!
Viņš uzbruka princim Džasirīsam, troņmantniekam!
Viņa izcelšanās...
Tevis dēļ mūs apdraud
apsūdzības vēl neglītākā nodevībā.
Kas tā par nodevību?
Netēlo muļķi, puika.
Tava tuvība ar princesi Rinīru ir pārkāpums,
par kuru draud trimda un nāve.
Tev, viņai un bērniem.
Tās ir tikai baumas,
-ko vērpj princeses sāncenši. -Cilvēkiem ir acis, puika.
Tomēr karalis, šķiet, izvēlas neredzēt.
Vienīgi šis trauslais vairogs tevi sargā no bendes zobena.
Tēva ietiepīgais aklums pret savu bērnu.
Kaut mans tēvs izvēlētos tādu aklumu.
Vai neesmu to darījis visus šos gadus?
Un tomēr šodien
tu visu priekšā uzbruki Karaļsardzes bruņiniekam, aizstāvot...
Tev ir tavs gods un man ir savējais.
Pret sāpēm, princese.
Pretī milzu lācis slāj Ar brūni melnu ķepu māj
-Paldies. -Kļūs labāk pēc pāris dienām,
kad izsīks piens.
No ratiem, kas uz tirgu brauc
“Uz tirgu!” lācis priecīgi smej
Un visu ceļu līksmi dej
Trīs zēni un kaza, un lācis ar tiem...
Mana dārgā sieva.
Princese.
Es nokritu.
-Kur tu biji? -Krogā ar Kārlu. Es neteicu?
Tev stipri sāp?
Piens...
piebriedina krūtis...
Atvainojiet, sīr Kārl, es gribētu parunāt ar vīru.
Protams, princese.
Pakāpienos atkal briest karš, Rinīra.
Triarhija gūst jaunu spēku savienībā ar Dorni.
Sākas uzbrukumi kuģiem un kravām.
Kārls tur cīnījās. Viņš man rādīja...
Viņš man rādīja maišeli ar safīriem valrieksta lielumā,
ko paņēmis no beigta pirāta.
Pēc tik ilgiem laikiem man tas nāks par labu.
Piedzīvojums,
kārtīga kauja, kas iekustina asinis.
Tur esot tīrosiešu ģenerālis - milzis, kā stāsta,
kurš krāsojot savu bārdu violetu un valkājot sieviešu drānas.
Tikai uz dažiem mēnešiem.
Tā gribas atgriezties jūrā!
Tu esi traks?
Zini, kas notika,
kamēr tu tempi alu un darīji dievi zina kādas muļķības?
Mūs vajā tumšas baumas, Linor. Tās mums min uz papēžiem.
Jautājumi
par mūsu dēlu izcelšanos.
Pretīgi, melīgi mājieni.
Mājieni, tu saki?
Viņi ir mūsu dēli.
Tavi un mani.
Un viņu tēvs viņus nepametīs,
lai dotos izklaidē Šaurajā jūrā,
valšķīgi vēzējot zobenu un miedzot jūrniekiem.
Es esmu bruņinieks.
Un kareivis.
Un es esmu pildījis savu pienākumu. Uzticīgi.
Desmit gadus.
-Man pienākas kaut... -Tev nekas nepienākas.
Desmit gadus tu esi baudījis galma dzīvi.
Pircis labākos zirgus,
dzēris retākos vīnus, drāzis kaislīgākos zēnus.
Tāda bija vienošanās, un es tev to neliedzu.
Bet...
tu nedrīksti pamest posteni, kad sākas vētra.
Prātīgs jūrnieks bēg no vētras, kad tā ir pamalē.
Lai notiek - tad es tev pavēlu.
Kā tava princese un troņmantniece
es tev pavēlu palikt Karaļa ostā un man līdzās.
Pagājuši astoņi gadi, mīlulīt.
-Ar pusi olu tas tā arī nenotiek. -Kas?
Tās neizšķiļas.
Man atļaus palikt?
Kas un kur?
Pentosas princis.
Es nesaprotu.
Viņš grib tevi un tēvu.
Un Bēlu.
Jo jums ir pūķi.
Savu pūķi var atrast dažādi.
Man nebija pūķa līdz 15 gadu vecumam.
Un tagad es jāju ar Vagāru, lielāko pūķi pasaulē.
Tev būs grūtāk. Bēlas pūķis piedzima viņai līdzās.
Bet, ja tu gribi būt jātniece, tev jāpiesaka savas tiesības.
Tā teiktu arī tavs tēvs.
Tēvs mani neredz.
Viņš cenšas.
Linors raksta.
Rinīrai piedzimis vēl viens dēls.
Vai tavs brālis raksta, ka arī šis
gluži nejauši ir stipri līdzīgs
Pilsētsardzes komandierim?
Šķiet, to viņš nepiemin.
Es ilgojos pēc brāļa, Dīmon.
Man šķiet, ka tu arī.
Man trūkst Vesterosas stiprā vīna.
Tas sniedza kaut dažas aizmirstības stundas.
Šejieniešu gaišais draņķis...
Tu nekad neilgojies pēc mājām?
Nē.
-Es tev neticu. -Tici, kam gribi.
Tu cildini Pentosu, bet tevi tā nesaista.
Tu neej apskatīt pilsētu,
bet pavadi savu laiku šeit, bibliotēkā.
Lasot par sen mirušiem pūķukungiem,
kuru mantojums tev esot vienaldzīgs.
Nezināju, ka mani tik rūpīgi novēro.
Tu neguli.
Kā lai guļu, ja tu mani visu laiku uzmani?
Dzīve tev ir sagādājusi vilšanos.
Varbūt es neesmu tā sieva, kuru tu būtu gribējis.
Lēna...
Tas mani nesāpina.
Esmu to pieņēmusi.
Bet tu esi kas vairāk, Dīmon.
Vīrs, kuru apprecēju, bija dižāks.
Blekvuds apgalvo,
ka Brakeni nakts aizsegā pārvietojuši robežakmeņus
un palaiduši zirgus viņa ganībās.
Kāpēc negājāt pie valdnieka Grovera?
Vai viņš kļuvis tik vārgs, ka nespēj izšķirt strīdu par akmeņiem?
Runā, ka Grovera dēls tagad esot īstais Straujupes saimnieks.
Arī viņš ir Tūlijs, un šī ir Tūliju darīšana.
Es piekrītu.
Ja varam turpināt...
Tomēr Brakeni un Blekvudi
izmanto katru iespēju izliet asinis.
Tātad ir vērts iedziļināties.
Vietējie ļaudis zinās, kur vienmēr atradušās robežas.
Tas ir vienkārši.
Nu protams.
Sīr Tīland.
Mums jāapspriež jaunākās ziņas no Pakāpieniem, kungi.
Kad varēsim aizmirst to nolādēto vietu?
Manuprāt, Blekvudiem ir taisnība.
Mēs pārejam pie Pakāpieniem, Bīsberij.
Un pie Triarhijas savienības ar Dorni.
Cerēju, ka sarunas ar Saulesšķēpu
modinās viņu saprātu.
Uzticēties Martelam nozīmē vilties.
Un kur ir mūsu princis Dīmons?
Bet varbūt viņš jāsauc par karali -
kā tad, kad tur uzvarēja kaujā.
Vienā.
Tas bija sen, un viņš toreiz apgabalu pameta.
Mēs to pametām.
Mēs varējām celt nocietinājumus, sargtorņus,
būvēt floti, nosūtīt kareivju garnizonu.
Pārāk dārgi.
Mūsu kase ir liela, bet nav bezgalīga.
Mums jādomā, ko tas maksās pavalstniekiem.
-Piekrītu. -Karš izmaksā dārgāk.
Mēs zaudējām modrību, un vecais bieds atkal paceļ galvu.
Beigsim.
Jā.
Pagaidiet.
Es gribu runāt.
Sēdieties.
Es pēdējā laikā jūtu...
spriedzi...
starp mūsu ģimenēm, mana karaliene.
Un lūdzu piedošanu, ja esam jūs kā aizskāruši.
Bet mēs esam viens nams.
Un jau ilgi pirms tam bijām draudzenes.
Mans dēls Džasirīss mantos Dzelzs troni.
Es ierosinu viņu saderināt ar jūsu Helīnu.
Apvienoties. Reizi par visām reizēm.
-Lai viņi valda kopā. -Prātīgs ierosinājums.
Turklāt, ja Sīraksai vēl būs olas,
jūsu dēls Īmonds izvēlēsies pirmais.
Mūsu labās gribas zīme.
Rinīra...
Septiņas elles.
Dārgā, pūķa ola ir krāšņa dāvana.
Pateicamies par piedāvājumu, mēs to apsvērsim.
Jums tagad jāatpūšas, mans vīrs.
Jā.
Cik saldi lapsa runā, kad suņi to iedzinuši stūrī.
Tas bija no sirds.
Aiz izmisuma.
Viņa jūt, kā grīļojas zeme,
bet gaida, ka pievērsim uz visu acis
un izprecināsim manu vienīgo meitu vienam no viņas...
neglītajiem dēliem.
Tas ir labs piedāvājums, dārgā.
Mēs esam ģimene.
Noliksim malā bērnišķīgos strīdus, sadosimies rokās un kļūsim stiprāki.
Varat darīt, kā vēlaties,
kad būšu auksta savā kapā.
Alisenta...
Alisenta.
Man nevajag segu.
Labā roka, gaišība.
-Karalis atpūšas. -Lai ienāk.
Paliecies uz priekšu.
Mani bezgalīgi apčubina, Līonel.
Jābrīnās, ka vienu laiž uz ateju.
Gaišība.
Par ko būs šī saruna, Līonel?
Gaišība, es...
Es nāku atteikties no labās rokas goda.
Ar to, kas šorīt notika pagalmā,
mans dēls Hārvins ir sevi apkaunojis.
Drīz par to tenkos visas Karaļa ostas tirgus sievas.
Starpgadījums bija nepatīkams, tas tiesa.
Bet viņš ir izslēgts no Pilsētsardzes.
-Tas ir pietiekams sods. -Piedodiet, gaišība, bet tā nav.
Jūs man uzticīgi kalpojat jau daudzus gadus. Desmit kā labā roka.
Jūsu padomi ir gudri, nesavtīgi,
atšķirībā no visiem citiem.
Jūs esat laipns.
Bet pār manu namu gulst ēna, un tā arvien sabiezē.
Es vairs nevaru jums kalpot ar godu.
Kas tā par ēnu?
Sakiet, ja reiz tā ir tik drūma.
Jā. Izsakiet savu iemeslu skaidros vārdos.
Nevaru.
-Tad es nevaru jūs atlaist. -Dārgais vīrs...
Es teicu "nē".
-Ja uzstājat, mans karali. -Jā.
Jūs turpināsiet kalpot kronim.
Tad lūdzu atļauju pavadīt dēlu
līdz ģimenes mītnei Hārenholā.
Viņš ir mans mantinieks
un kļūs par Hārena pils valdnieku.
Viņu gaida pienākumi.
Labi.
Tu nepalīdzēsi?
Es uzdrošinājos sākt bez jums, gaišība.
Būtu grēks atdzesēt tādu pīrāgu.
Tas ir prātīgi, Larīs.
Par vīnu gan nebija jābaidās.
Gaļa bez vīna arī ir grēks.
Es jums vienmēr ziņoju par to, kas notiek pilī,
taču šovakar jūs zināt vairāk.
Mans tēvs runāja ar karali.
Viņš centās atteikties no amata.
Tā jau domāju.
Gods vienmēr ir karājies viņam kaklā kā dzirnakmens.
Bet jūs teicāt "centās".
Mans vīra kungs viņam atteica.
Tātad viņš neatklāja mana brāļa pārkāpumus.
Ar savu dusmu lēkmi pagalmā
jūsu brālis to izdarīja pats.
Patiesībai ir dažādas nokrāsas.
Jūsuprāt, karalis padzīs savu dārgo meitu vai ļaus...
Talij, vēlāk.
Tas ir tīšs aklums.
Karalim. Arī jūs viņa vietā ļautos tādai kaitei.
Tā nebūtu.
Jūsu tēvs pavadīs sīru Hārvinu uz Hārenholu
un pats turpinās kalpot par labo roku.
Bet labo roku apkauno dēla rīcība.
Mans tēvs nevar būt bezkaislīgs padomdevējs.
Es nožēloju, ka šeit nav mana tēva.
Viņš nevilcinātos teikt patiesību.
-Ja Oto Haitauers būtu šeit... -Jūs nevarat teikt,
ka jūsu tēvs būtu bezkaislīgs šai lietā.
Nē, bet viņš sliektos par labu man!
Vai neviens nenostāsies manā pusē?
Kāda košu varoņu rinda.
Slepkava,
izvirtulis,
kroņa nodevējs.
Par noziegumiem esat notiesāti uz karātavām.
Ko jūs gribat?
Esmu gatavs jūs apžēlot.
Ja esat ar mieru par to samaksāt.
-Spiediet, kundze! -Spiediet!
Spiediet! Spiediet!
-Jums jāspiež! -Spiediet!
Tam jānāk ārā!
Spiediet!
Spiediet! Tagad!
Jums tagad jāspiež, kundze.
Spiediet!
Mana māksla ir izsmelta.
Bērns nenāk.
Mana drosminiece.
Man ļoti žēl, princi.
Mēs varam atvērt dzemdi.
Mēģināt izņemt bērnu ar asmeni.
Bet es nevaru droši solīt, ka tas dzīvos.
Vai māte izdzīvotu?
Nē.
Vagāra.
Lēna!
Klausiet māti, puikas. Es atbraukšu ciemos.
Bet tas nebūs tik drīz.
Džeis.
Es atgriezīšos.
Es apsolu.
Es būšu svešinieks, kad atkal tiksimies.
Princese.
Mēs sūtīsim vēstules ar kraukļiem, tas būs jautri.
Vai Hārvins Strongs ir mans tēvs?
Vai es esmu bastards?
Tu esi Tārgārjens.
Tas ir galvenais.
Mirkli.
Tātad viņš ir prom.
Viss beidzies, mēs aizbraucam.
Bet piedāvājums? Džeiss un Helīna?
Mani šeit apšauba.
Izsmej. Par mani sačukstas gaiteņos.
Lai dara to bez manis.
Uz Pūķakmeni?
Jau sen bija laiks.
Un tavs stāvoklis?
Tu vienmēr teici, ka tev aiz muguras
viņa pilinās medu tava tēva ausīs.
Labs jūrnieks bēg no vētras, kad tā ir pamalē.
Linor.
Ņem viņu līdzi.
Mums noderēs katrs zobens.
Tēvs!
Uguns!
-Hārvin! -Es sadegšu!
Hārvin!
Vai gan bērni nav tikai vājība?
Muļķība?
Bezjēdzība?
Caur bērniem mēs ceram laupīt lielajai tumsai tās uzvaru.
Caur tiem ceram iegūt mūžīgu dzīvi.
It kā tie spētu pasargāt no sairšanas pīšļos.
Bet viņu dēļ mēs atsakāmies no tā, ko vajadzēja paturēt.
Brīdī, kad zinām, kāda ir pareizā rīcība,
mīlestība liek nolaist roku.
Mīlestība...
ir sakāve.
Labāk dzīvot bez tādas nastas.
Manuprāt.
Viņi ir miruši?
Jūs zināt, ko stāsta par Hārenholu, gaišība.
To savā lepnumā un sev par godu cēla Hārens Melnais.
Piejaucot javai asinis.
Tā esot nolādēta vieta,
kas tiesā ikvienu, kas ienāk pa tās vārtiem.
Nē, jūs... jūs tiesājāt.
Karalienei ir vēlēšanās.
Kurš kalps necenstos to izpildīt?
Pieņemu, jūs rakstīsiet savam tēvam?
Larīs...
es to nevēlējos.
Es nešaubos, ka man atlīdzināsiet,
kad pienāks laiks.