PŪĶA NAMS
Mēs esam sanākuši pie Jūras sēdekļa,
lai ielaistu valdnieci Lēnu Velarionu
Mūžīgajos ūdeņos, Siļķu karaļa valstībā,
kur viņš sargās viņu visas atlikušās dienas.
Aizejot jūrā, savā pēdējā ceļā,
valdniece Lēna atstāj krastā divas sava klēpja meitas.
Viņu māte neatgriezīsies no sava ceļojuma,
tomēr viņas mūžam vienos asinssaites.
Velarionu asinis caurstrāvo sāls.
Tās ir biezas.
Tās ir tīras.
Un tās nekad netiks atšķaidītas.
Mana rāmā brāļameita.
Lai tavi vēji ir tik stipri kā tava mugura,
tavas jūras tik mierīgas kā tavs gars,
un tavi tīkli tik pilni kā tava sirds.
No jūras esam nākuši.
Un jūrā atgriežamies.
Zini, kur ir tēvs?
Tavas māsīcas ir zaudējušas māti.
Pasaki kādu vārdu.
-Man arī pienākas līdzjūtība. -Džeis.
Mums vajadzētu sērot Hārenholā.
Tas nebūtu pareizi.
Velarioni ir mūsu radi, bet Strongi nav.
Paskaties acīs. Tu saproti?
Roka griež stelles
Zaļa spole, melna spole
Miesas pūķi auž diegu pūķus
Roka griež stelles
-Zaļa spole, melna spole -Mums nav nekā kopīga.
-Viņa ir mūsu māsa. -Tad preci viņu pats.
Es to darītu, ja māte mūs būtu saderinājusi.
"Ja būtu."
Tas stiprinātu ģimeni. Turētu mūsu asinis tīras.
Viņa ir plānprāte.
Tava nākamā karaliene.
Melna spole
Viens gan mums ir kopīgs.
Mums patīk radības ar ļoti garām kājām.
Kalpone! Vēl vienu!
Īgon...
Miesas pūķi auž diegu pūķus
Līonela Stronga dēls uz jums blenž kopš mūsu ierašanās.
Nekaunīgi.
Tas ir tikai lepnums, sīr Kriston. Larīss valdīs Hārenholā.
Reiz tev piederēs mans sēdeklis un visa Haitaida, Luserīs.
Tavs brālis būs karalis.
Viņš sēdēs bezgalīgās padomēs.
Paisumu pavēlnieks valda jūrā.
Piedodiet, es negribu.
Tas ir tavs mantojums.
Ja es valdīšu, tas nozīmēs, ka visi jau miruši.
-Jūtu līdzi. Jā. -Paldies. Paldies.
-Manas meitenes. -Vecmāmiņ.
Es negribu, ka mātes vairs nav.
Ved šurp savu labvēli.
Brāli.
Tavas meitas ir tik līdzīgas mātei.
Kā atminos, tas gan mierina, gan dur sirdī.
Dievi ir skarbi.
Pret tevi viņi bijuši īpaši skarbi.
Jā.
Brauc mums līdzi uz Karaļa ostu.
-Atgriezies mājās. -Pentosa ir manas mājas.
-Manu bērnu mājas. -Dīmon.
Es zinu, ka mums ir savas nesaskaņas, bet ļauj gadiem tām izdzēst.
Tev ir vieta manā galmā, ja tev to vajadzētu.
Man neko nevajag.
Brāli...
Mana līdzjūtība, princi.
Lai cik trekna kļūtu dēle, tā vienmēr kāros maltīti.
-Laiks iet gulēt. -Bet, māt...
Gulēt!
Es eju gulēt, Imma.
Vai pavadīt karalieni Alisentu, gaišība?
-Nē, sīr Harold. -Jūsu sardze, sīr Kriston.
Komandieri.
Brāli!
Ejiet gulēt!
Viņa gribēja braukt mājās,
bet viņš to liedza.
Dīmonam tā likās labāk.
Dīmons vienmēr dara tā, kā ir labāk Dīmonam.
Lēnai vajadzēja mūsu mestrus.
Pentosas ķirurgi ir tikpat mācīti kā mūsu mestri.
Tu meklē kādu, kam uzvelt vainu par dievu lēmumu.
Varbūt dievi mūs soda.
Par neremdināmo lepnumu.
Kronis bija tavs,
līdz Lielās padomes muļķi to norāva tev no galvas.
Vai tiešām ir tik briesmīgi, ka tavs vīrs vēlas to atgūt?
Vismaz šovakar liksim malā nepatiesību.
Tu nemeklē taisnību savai sievai, tevi dzen godkāre.
Kāre pēc troņa,
ja ne tev pašam, tad tava nama atvasēm.
Es jau sen atmetu cerību likt galvā kroni,
bet tu, mans vīrs, atsakies par to aizmirst
pat uz mūsu bērnu rēķina.
Kas gan ir šī īsā dzīve,
ja neatstājam mantojumu?
Varbūt tā ir tavas dzīves jēga, Korlīs.
Es vēlos, lai Driftmārku manto Bēla.
Īstas Velarionu asinis.
Paziņo to, kamēr visi esam šeit.
Teiksim, ka godinām Lēnas piemiņu.
Un pastumsim malā dēlu?
Viņš būs karalis konsorts.
Viņa dēls sēdēs Dzelzs tronī.
Tu gribi, lai vēl sabiezinu ēnu,
-kas jau krīt pār šiem zēniem. -Esam vieni, vīrs.
Vari izrunāt patiesību, ko abi zinām.
Rinīras bērni nav tavas asinis.
Lēnas bērni ir.
Tie ir viņas mantojums.
Vēsture neatminas asinis.
Tā atceras vārdus.
Linors jau gadiem ir nemierīgs, bet tagad
būs nekam nederīgs.
Vai vēl sliktāk.
Es labi apzinos, ka mūsu laulība ir māņi.
Bet es vismaz cenšos uzturēt šo izlikšanos.
Tu vari vairāk zaudēt.
Jā, tā tas ir bijis, kopš kļuvu par mantinieci.
Mēs mēģinājām.
Ieņemt bērnu.
Mēs...
pildījām pienākumu, cik labi spējām.
Bet velti.
Un bez prieka.
To atradu citur.
Man patika justies iekārotai.
Kā saprotu, sīrs Hārvins tev bija ļoti...
uzticīgs.
Tā bija.
Un es viņam uzticējos.
Vajadzēja aizliegt Hārvinam atgriezties palienēs.
Hārena lāsts neesot zaudējis spēku kopš Iekarošanas.
Spoku stāsts,
ko sīrs Oto un karaliene labprāt izmantos.
Neticu, ka Alisenta ir spējīga uz aukstasinīgu slepkavību.
Nu...
ikviens ir spējīgs uz neģēlībām.
Baisākām nekā spēj iedomāties.
Par tevi es nešaubos.
Ja gribi mani apsūdzēt, izsakies skaidrāk.
Es biju viena.
-Tu mani pameti. -Pažēloju. Tu biji bērns.
Jā. Jā, es biju bērns.
Bet par ko bez tevis kļuva mana dzīve?
Par ērmotu traģēdiju.
Un ko tu teiksi par manējo?
Es par to neko nezinu.
Tu viņu mīlēji?
Mēs bijām gluži laimīgi.
Tas pats par sevi ir sasniegums.
-Man ļoti žēl. -Nevajag.
Man vismaz ir ļauts sērot.
Rinīra.
Es vairs neesmu bērns.
Es tevi gribu.
Velni...
Jā!
Džeis! Džeis! Džeis, mosties! Mosties!
-Kāds nozadzis Vagāru. -Ko?
Kas tas ir?
-Džeis, ko tu dari? -Tas ir viņš.
-Es. -Vagāra ir manas mātes pūķis.
Tava māte ir mirusi.
-Vagārai ir jauns jātnieks. -Viņa pienācās man.
Tad vajadzēja viņu paņemt.
Varbūt brālēni tev sameklēs cūku. Tev piestāvētu.
Pamēģini vēl, un es tevi izbarošu savam pūķim!
Jūs kliegdami sadegsiet tāpat kā jūsu tēvs.
-Bastardi! -Mans tēvs ir dzīvs!
Viņš tiešām nezina? Strongs.
Džeis!
Tūlīt pat izbeidziet!
Atkāpieties!
Mans princi. Mans princi. Parādiet.
Žēlīgie dievi.
Kā jūs ko tādu pieļāvāt?
Es pieprasu atbildi.
Prinčiem vajadzēja būt gultās, karali.
Kas stāvēja sardzē?
Princim uzbruka viņa paša brālēni, gaišība.
Jūs zvērējāt sargāt un aizstāvēt manas asinis!
Piedodiet, gaišība.
Karaļsardze nekad nav sargājusi prinčus no prinčiem...
Tā nav atbilde!
Tā taču sadzīs, mestr?
Miesa sadzīs.
Bet acs ir zaudēta, gaišība.
-Kur biji tu? -Es?
-Par ko tas? -Tas ir nieks, salīdzinot ar to,
ko izcieta tavs brālis, kamēr tu slīki vīna kausā, muļķi!
-Ko tas viss nozīmē?! -Bēla? Rīna!
Kas notika? Kas notika?
Kas notika?
Džeis?
Lūk!
Parādi. Parādi.
-Kas to izdarīja? -Viņi man uzbruka!
-Viņš uzbruka Bēlai! -Viņš salauza Lūkam degunu!
Viņš nozaga manas mātes pūķi!
-Pietiek. -Viņš būtu nonāvējis Džeisu!
-Pietiek! -Lai stāsta mans dēls!
-Viņš mūs sauca... -Klusu!
Viņš mūs sauca par bastardiem.
Īmond.
Es gribu dzirdēt patiesību.
-Runā. -Kas vēl jādzird?
Tavs dēls ir sakropļots, viņas dēls ir vainīgs.
-Tas bija negadījums. -Negadījums?
Luserīsam bija duncis, viņš gribēja nogalināt manu dēlu.
Nē, mani dēli bija spiesti aizstāvēties.
Viņiem bija jāklausās pretīgos apvainojumos.
Kādos?
Viņš skaļi apšaubīja manu dēlu izcelšanos.
-Ko? -Viņš mūs sauca par bastardiem.
Mani dēli ir Dzelzs troņa mantinieki, gaišība.
Tā ir valsts nodevība.
Jums jānopratina princis Īmonds,
lai noskaidrotu, kur viņš dzirdējis tādus melus.
Neglītu vārdu?
Mans dēls ir zaudējis aci!
Pasaki, puika.
-Kur tu dzirdēji šos melus? -Mācību laukuma zobgalība.
-Puiku runas. Tas ir nieks. -Īmond, es tev jautāju.
Kur ir sīrs Linors?
Zēnu tēvs. Varbūt viņam būtu kas sakāms.
Jā, kur viņš ir?
Nezinu, gaišība. Es nevarēju iemigt.
Biju izgājusi pastaigā.
Meklējiet pie ieroču nesējiem.
Īmond.
Skaties acīs.
Tavs karalis pieprasa atbildi.
Kas tev teica šos melus?
Īgons.
Es?
Un tu, puika...
Kur tu dzirdēji tādus apmelojumus?
Īgon!
Saki patiesību!
Mēs zinām, tēvs.
Visi zina.
Tas ir redzams.
Šī ķildošanās ir jāizbeidz!
Jums visiem!
Mēs esam ģimene!
Atvainojieties un izrādiet cits citam labu gribu.
Jūsu tēvs, vectēvs un karalis to pieprasa!
Ar to nepietiek.
Īmonds ir savainots uz mūžu, labā griba viņu neizdziedēs.
Es zinu, Alisenta,
-bet es nevaru sadziedēt viņa aci. -Nē, jo tās vairs nav.
-Ko tu īsti gribi? -Parāds ir jānomaksā.
Es ņemšu vienu viņas dēla aci.
-Mana dārgā sieva... -Viņš ir tavs dēls, Viserīs. Tavas asinis.
Neļauj savām dusmām uzveikt saprātu.
Ja karalis neprasa taisnību, to darīs karaliene.
Sīr Kriston.
Atnesiet Luserīsa Velariona aci.
-Māt? -Alisenta!
Lai pats izvēlas, kuru aci grib paturēt.
-Jūs to nedarīsiet. -Neko nedariet.
Jūs man zvērējāt!
Jūs sargāt, karaliene.
Alisenta, šī lieta ir izbeigta.
Vai saproti?
Un lai visi zina:
katrs, kurš apšaubīs princeses Rinīras dēlu izcelšanos,
zaudēs mēli.
Paldies, tēvs.
-Gaišība... -Alisenta!
-Palieciet pie karaļa! -Netuvojieties!
-Nē, sīr Kriston! -Alisenta!
Nē!
Neko nedariet, Kol!
-Tu esi gājusi par tālu. -Es?
Es daru tikai to, ko no manis gaida.
Turu godā karaļvalsti, ģimeni, likumu.
-Kamēr tu tam visam uzspļauj! -Alisenta!
-Laid viņu vaļā! -Kur pienākums?
Kur ziedošanās? Viss guļ sabradāts zem tavām kājām.
Laid vaļā dunci, Alisenta.
Tagad tu paņem mana dēla aci.
-It kā pat tā tev pienāktos. -Esi nogurusi, vai ne?
Slēpties aiz savas taisnprātības maskas.
Bet tagad visi redz, kāda tu esi.
Nesēro, māt.
Samaksa ir taisnīga.
Es zaudēju aci,
bet ieguvu pūķi.
Šis strīds ir beidzies.
Labā roka, gaišība.
Saki savu sakāmo.
Un kāds tas būtu?
Tāda uzvedība nepiedien
karalienei.
Nevienam.
Es zaudēju savaldību.
Uzbruku princesei.
Visi jau baumo, spriež, vai neesmu zaudējusi prātu.
Taisnība.
Es sevi apkaunoju.
Un panācu, ka mans vīrs vienmēr dos priekšroku viņai.
Un tomēr...
es nebiju redzējis tevi no tādas puses.
-Pat šaubījos, vai tev tāda ir. -Tas bija neglīti, man ir kauns.
Šī ir neglīta spēle.
Un nu es redzu, ka tev pietiek apņēmības tajā uzvarēt.
-Rinīra... -Tu redzi viņas īsto seju.
Redzi, ko radījusi karaļa stūrgalvība.
-Ko viņš man teiks? -Viņš piedos.
Ko citu lai viņš dara?
Ej pie viņa, izrādi nožēlu.
Aizbildinies ar dēla ciešanām.
Valdi savas dusmas.
Un tici man, pienāks diena, kad mēs panāksim savu.
Tas, ko pārgalvis Īmonds ir paveicis, pārvilinot Vagāru mūsu pusē...
Zēnam taisnība. Par to būtu vērts maksāt vēl tūkstoškārt dārgāk.
Paliks rēta, taču brūce sadzīs.
Valīriešu tērauds griež tīri.
Dievi.
Vai visi ir veseli?
Nekā ļaunāka par lauztu degunu.
Paldies, mestr. Ejiet.
Jūs arī. Šodienai pietiks nepatikšanu.
Jā, māt.
Man vajadzēja tur būt.
Mūsu nama devīze.
Esmu cīnījies ar baisiem ienaidniekiem,
tomēr nevarēju nosargāt savu mīļo māsu, kas svešumā cieta tādas sāpes.
-Nevarēju aizstāvēt tevi. -Apsēdies.
Īmonds nosauca mūsu dēlus par bastardiem.
Esmu pievīlis tevi.
Mūsu laulību.
Es centos.
Mūsu zēni...
-Es viņus mīlu. -Es zinu.
No sirds.
Bet varbūt tas nav bijis...
pietiekami.
Es cerēju, ka man būs tavi bērni.
Tās reizes, kad bijām kopā.
Viss varēja būt citādi.
Es ienīstu dievus par to, kāds esmu.
Es gan ne.
Tu esi godavīrs ar labu sirdi.
Tas ir retums.
Mēs toreiz vienojāmies
pildīt pienākumu
un tomēr tiekties pēc laimes.
Taču reizēm šķiet, ka šīs divas lietas nevar apvienot.
Sīrs Kārls drīz atgriezīsies Pakāpienu kaujās.
Bet es no jauna solos tev.
Un stiprinot mūsu namu, gatavojoties tavai kāpšanai tronī,
audzināšu mūsu dēlus par cienīgiem prinčiem.
-Linor... -Tu esi pelnījusi ko vairāk.
Tu esi pelnījusi vīru.
Es lūdzu, lai uz kuģa tev sagatavo vīnu. Lai vari iemigt.
Man ļoti žēl.
-Viserīs... -Mēs to vairs nepieminēsim.
Uguns ir tik savāds spēks.
Tā devusi Tārgārjeniem visu, kas tiem pieder.
Bet atņēmusi mums abiem to, ko mīlam.
Varbūt Velarioniem ir taisnība.
Jūra ir labāks draugs.
Uguns ir cietums.
Jūra piedāvā glābiņu.
Ņirdzīga netaisnība.
Jaunais princis ir sakropļots.
Nepiedodami.
Nudien.
Ja gribat paņemt aci, lai izlīdzinātu svarus, es varu pakalpot.
Tas nebūs nepieciešams.
Bet jūsu uzticība tiek novērtēta.
Šie ir bīstami laiki.
Pienāks diena, kad man būs vajadzīgs tāds draugs.
Gudrs un uzticams.
Es gaidīšu to dienu, mana karaliene.
Palīdzi man, tēvoci.
Es nevaru viena stāties pretī zaļajiem.
Savienosim savas asinis,
kā Īgons Iekarotājs ar savām māsām.
Ja tu būtu mans vīrs un princis konsorts,
manas tiesības nebūtu tik viegli apstrīdamas.
Velarioni nāk no jūras.
Bet mēs ar tevi...
esam radīti no uguns.
Mums vienmēr bijis lemts degt kopā.
Mēs nevaram apprecēties, kamēr Linors ir dzīvs.
Es zinu.
Esmu dzirdējis par jūsu gaitām Pakāpienos, sīr Kārl.
Jūs esot apbrīnojami veikls cīnītājs.
Jūs man glaimojat, princi.
Bet diemžēl vienkāršu ļaužu.
Bruņinieks bez zemes, ar augstmaņa gaumi.
Sīrs Linors ir dāsns.
Vai zināt...
Šaurās jūras otrā krastā ir vietas,
kur nav nozīmes vīra vārdam,
tikai tam, cik zelta viņam kabatā.
Ko jūs no manis prasāt?
Ātru nāvi.
Ar lieciniekiem.
Es nebūšu tirāns,
kurš valda iebiedējot.
Tirāna vienīgais spēks ir bailes.
Bet karalis, no kura nebaidās, ir bezspēcīgs.
Ja gribi būt stipra karaliene, tev jāraisa mīlestība un cieņa,
bet pavalstniekiem no tevis jābaidās.
Kas tevi ielaida?
Kāpēc esi mana tēva zālē?
Tu vienmēr esi skatījies uz mani no augšas.
Es tiešām mīlu Linoru.
Tad izrādi viņam šo laipnību.
-Atbrīvo viņu. -Tu aizmirsties!
Kungs! Lūdzu!
Es saukšu sardzi!
Tas laupīs Korlīsam un Rinīsai
viņu pēdējo bērnu.
Un tauta čukstēs, ka tā ir mana vaina.
Nē! Nē!
Nē!
Lai čukst.
Kā tas varēja notikt?! Manā zālē, nolādēts!
Atbildi!
Mēs zināsim patiesību, bet ienaidnieki to nezinās.
Viņi baidīsies no tā, ko vēl spējam.