Събрали сме се днес край Морския престол,
за да предадем лейди Лена от дома Веларион
на вечните води, владенията на крал Мерлинг,
където Той ще я напътства до свършека на вечността.
Лейди Лена се отправя на последното си плаване
и оставя две законородени дъщери на брега.
Майка им не ще се завърне от своето пътешествие,
но кръвта ще ги свързва вечно.
Солена е кръвта на Веларионите.
Силна е нашата кръв.
Чиста тече в жилите ни.
И никога не ще залинее.
Прескъпа племеннице.
Нека ветровете ти бъдат крепки като плещите ти,
моретата спокойни като духа ти,
а мрежите ти пълни като сърцето ти.
От морето идем.
В морето се завръщаме.
Виждал ли си баща си?
Братовчедките ти изгубиха майка си.
Нуждаят се от нежна дума.
Имам същото право на съчувствие. - Джейс.
Трябва да сме в Харънхъл и да изпратим лорд Лайънъл и сер Харвин.
Няма да е редно.
Веларионите са ни родственици, а Стронг не са.
Погледни ме. Разбираш ли?
Ръката ми е стан.
Зелена нишка, черна нишка.
Дракони от плът, дракони, изтъкани от нишки.
Ръката ми е стан.
Зелено, черно. - Нямаме нищо общо.
Тя ни е сестра. - Ти се венчай за нея.
Щях да изпълня дълга си, ако ме бяха обещали на нея.
"Ако".
Това ще заздрави рода, ще опази валирианската кръв чиста.
Тя е слабоумна.
Тя е бъдещата ти кралица.
Нишка черно.
Всъщност имаме нещо общо.
И двамата се прехласваме по създания с дълги крака.
Слугинче! Още едно!
Егон...
Дракони от плът, дракони, изтъкани от нишки.
Синът на Лайънъл Стронг ви гледа, откакто дойдохме, Ваше величество.
Най-безсрамно.
Погледът му изразява гордост, нищо друго. Ларис е новият лорд на Харънхъл.
Тронът ми и Висок прилив ще бъдат твои един ден, Люцерис.
Брат ти ще бъде крал, разбира се.
Ще присъства на безкрайни съвети и церемонии.
Лордът на Приливите е господар на морето.
Простете, но не искам това.
То е рожденото ти право.
Ако стана лорд на Дрифтмарк, значи всички са издъхнали.
Много съжалявам. - Благодаря.
Момичетата ми. - Бабо.
Не искам мама да я няма.
Доведи господаря си.
Братко.
Дъщерите ти приличат досущ на майка си.
Това е утеха и горест, зная го от опит.
Боговете са жестоки.
Изглежда към теб са били особено жестоки.
Да.
Върни се с нас в Кралски чертог.
Време е да се върнеш у дома. - Пентос е моят дом.
Домът на децата ми. - Демън.
Знам, че имахме различия, но нека ги оставим в миналото.
За теб има място в двора ми, ако се нуждаеш от него.
От нищичко не се нуждая.
Братко...
Съжалявам за загубата ви, принце.
Колкото и да се угои пиявицата, все е гладна, нали?
Лягайте си. - Майко...
Лягайте си.
Ще си лягам, Ема.
Да се погрижа ли за кралица Алисент?
Не, сер Харолд. - Поемете нощната стража, сер Кристън.
Лорд-командире.
Братко!
Лягай си.
Тя искаше да се върне у дома.
Той не позволи.
Демън смяташе, че постъпва правилно.
Демън постъпва както е най-добре за Демън.
Лена се нуждаеше от майстерите ни.
Лечителите в Пентос са обучени не по-зле от майстерите ни.
Търсиш виновник за волята на боговете.
Може би боговете ни наказват.
За ненаситната ни гордост.
Короната ти принадлежеше.
Глупците от Великия съвет я изтръгнаха насила от главата ти.
Толкова ли е ужасно, че мъжът ти иска да ти я върне?
Нека тази нощ поне захвърлим преструвките.
Не търсиш справедливост за жена си, воден си от амбиция.
Копнееш за трона.
Ако не за себе си, то за потомците на дома си.
Отказах се от мечтата за короната преди десетилетия.
Ти си този, който отказва да загърби този блян
дори сега, когато погубва децата ни.
Какво е тленното ни битие,
ако не блян да завещаем нещо?
Може би ти живееш, за да оставиш наследство.
Искам Дрифтмарк да остане за Бела.
Тя носи кръвта на Веларион.
Оповести го, докато всички са тук.
Ще кажем, че е в памет на Лена.
Да отнемем наследството на сина си?
Той ще бъде крал консорт.
Синът му ще седне на Железния трон.
Искаш да хвърля още по-тъмна сянка върху тези деца,
отколкото вече тегне? - Тук сме сами.
Можем да говорим истината. И двамата я знаем.
Чедата на Ренира не са от твоята кръв.
За разлика от тези на Лена.
Те са нейното наследство.
Историята не помни кръвта.
Помни имената.
Ленор не си намира място от години, но сега...
Ще бъде безполезен.
Или по-лошо.
Зная най-добре, че бракът ни е фарс.
Но поне полагам усилия да поддържам фасадата.
Имаш повече за губене.
Такъв е жребият ми, откакто съм престолонаследница.
Опитахме.
Да заченем дете.
Ние...
...изпълнихме дълга си, доколкото беше възможно.
Уви, безсмислено е.
Никой от нас не изпита наслада.
Потърсих я другаде.
Приятно е да си желана.
Чух, че сер Харвин ти е бил
много предан.
Да, беше.
Имах му доверие.
Трябваше да му забраня да се връща в Речните земи.
Проклятието на Харън не е изгубило сила от Завоеванието насам.
Това е само страшна приказка.
Сер Ото и кралицата ще я разказват на воля.
Не вярвам, че Алисент е способна на убийство.
Е...
Всеки от нас е способен на грях.
Повече, отколкото ни се вярва.
За теб го вярвам.
Ако ме обвиняваш в поквара, трябва да бъдеш по-конкретна.
Бях самотна.
Ти ме изостави. - Пощадих те. Беше още дете.
Да. Бях дете.
Виж какъв е животът ми без теб.
Нелепа трагедия.
Питам се как ти се струва моят живот.
Знам много малко за него.
Обичаше ли я?
Бяхме доволно щастливи.
Това е завидно постижение.
Прости ми. - Няма за какво.
Поне мога да скърбя за загубата.
Ренира.
Вече не съм дете.
Желая те.
Проклятие.
Да!
Джейс. Джейс. Събуди се. Събуди се.
Някой е откраднал Вхагар. - Какво?
Кой е?
Какво правиш? - Той беше.
Аз съм. - Вхагар беше на майка ми.
Майка ти умря.
Вхагар има нов ездач. - Трябваше да бъде моя.
Да беше предявила правото си.
Може би братовчедите ще ти намерят прасе. Подхожда ти.
Ако пак ме нападнеш, ще нахраня дракона с теб!
Ще умрете с писъци в пламъците като баща си.
Копелета! - Баща ми е жив!
Той не знае, нали? Лорд Стронг.
Джейс!
Престанете веднага!
Дръпнете се!
Принце, дайте да погледна.
Милостиви богове.
Как допуснахте да се случи?
Искам отговори!
Принцовете трябваше да са в постелята, кралю.
Кой беше на пост?
Принцът е нападнат от братовчедите си.
Дали сте клетва да браните моята кръв!
Простете, Ваше величество.
Стражата никога не е бранила принцове от принцове.
Това не е отговор!
Ще зарасне, нали, майстер?
Плътта ще зарасне.
Но ще изгуби окото, Ваше величество.
Къде беше? - Аз ли?
Защо? - Това е нищо в сравнение с ударите,
които е понесъл брат ти, докато си обръщал чашите!
Какво става тук? - Бела? Рена?
Какво е станало?
Какво се случи?
Джейс?
Люк!
Покажи ми.
Кой го направи? - Нападнаха ме!
Той нападна Бела! - Счупи носа на Люк!
Открадна дракона!
Стига. - Щеше да убие Джейс.
Стига! - Синът ми трябва да говори.
Нарече ни... - Тишина!
Нарече ни копелета!
Емонд.
Искам истината за станалото.
Веднага. - Какво още искаш да чуеш?
Синът ти е осакатен. От нейния син.
Било е злощастен инцидент. - Инцидент?
Принц Люцерис е носел кама. Искал е да убие сина ми.
Моите синове са нападнати. Принудили са ги да се бранят.
Били са засипани с оскърбления.
Какви оскърбления?
Гласно е изразено съмнение в законния произход на синовете ми.
Какво? - Нарече ни копелета.
Синовете ми ще наследят Железния трон, Ваше величество.
Това е най-висша измяна.
Трябва да разпитаме принц Емонд
откъде е чул тези клевети.
Заради една обида?
Синът ми изгуби окото си.
Кажи ми, момче.
Къде чу тази лъжа? - Обидите са част от бойното обучение.
Момчета са. Това е дреболия. - Емонд, зададох ти въпрос.
Питам се къде е сер Ленор.
Бащата на момчето. Може би ще има какво да каже.
Да. Къде е сер Ленор?
Не зная, Ваше величество. Сънят не дойде при мен тази нощ.
Разхождах се навън.
Сигурно развлича младите оръженосци.
Емонд.
Погледни ме.
Кралят настоява за отговор.
Откъде чу тези лъжи?
От Егон.
От мен ли?
Ами ти, момче?
Къде чу клеветите?
Егон!
Кажи ми истината.
Знаем, татко.
Всички знаят.
Погледнете ги.
Тези безкрайни кавги трябва да спрат!
За всички се отнася!
Едно семейство сме!
Извинете се и покажете добра воля един към друг.
Вашият баща, дядо и крал ви заповядва.
Не е достатъчно.
Емонд е осакатен завинаги. Добрата воля няма да го изцери.
Зная, Алисент.
Но не мога да му върна окото. - Защото му е отнето.
Какво да сторя? - Дългът трябва да се плати.
Ще взема окото на един от синовете й.
Скъпа моя... - Той ти е син, Визерис. Твоя кръв.
Не позволявай на гнева да направлява ръката ти.
Щом кралят не смее, кралицата ще го стори.
Сер Кристън,
донесете ми окото на Люцерис Веларион.
Майко? - Алисент.
Може да избере кое око. Не е дал това право на сина ми.
Не го докосвайте. - Спри ръката си!
Дал си ми клетва!
Като закрилник, кралице.
Алисент, въпросът е приключен.
Разбра ли ме?
Нека се знае.
Всеки, който дръзне да оспорва произхода на синовете на Ренира,
ще загуби езика си.
Благодаря.
Ваше величество! - Алисент!
Остани при краля! - Назад!
Не, сер Кристън. - Алисент.
Назад, сер Кристън. - Алисент!
Не!
Спри ръката си, Коул!
Стигна твърде далече. - Аз ли?
Какво сторих, което не се очакваше от мен?
Почитах кралството, семейството, закона.
А ти задоволяваш капризите си. - Алисент.
Пусни я. - Къде остана дългът?
Саможертвата? Потъпка ги с хубавите си крака.
Остави камата, Алисент.
Сега взе и окото на сина ми.
Мислиш, че и това ти се полага. - Изтощително е, нали?
Да се криеш зад воала на добродетелта.
Най-после видяха каква си.
Не ме оплаквай, майко.
Беше честна размяна.
Изгубих око,
но спечелих дракон.
Недостойното зрелище приключи.
Ръката, кралице.
Да чуем речта ти.
Каква реч?
Че съм се държала по начин,
недостоен за сана ми.
Или за когото и да било.
Загубих самообладание.
Нападнах принцесата.
Вече плъзнаха слухове, че съм обезумяла.
Всичко е вярно.
Опозорих се.
Погрижих се тя вечно да се ползва с благоволението на краля.
И все пак...
Никога не съм виждал тази твоя страна.
Съмнявах се, че съществува. - Беше грозно. Разкайвам се.
Играем грозна игра.
За първи път виждам, че притежаваш решителността да я спечелиш.
Ренира... - Ти виждаш каква е.
Кралят упорства в слепотата си.
Какво ще ми каже? - Ще ти прости.
Какво му остава?
Върви при него. Покай се.
Оправдавай се с раната на сина си.
Обуздай страстите си.
Обещавам ти, след време с теб ще надделеем.
Емонд е сторил нещо дръзко. Спечелил е Вхагар на наша страна.
Момчето е право. Струва хиляда пъти повече от цената, която е платил.
Ще има белег, но раната ще зарасне.
Валирианската стомана реже чисто.
Богове.
Добре ли са всички?
Най-лошото е счупеният нос.
Благодаря, майстер. Оставете ни.
Ти също. Навлече си достатъчно беди за един ден.
Да, майко.
Трябваше да съм там.
Това ще стане девиз на дома ни.
Сражавах се със страховити врагове,
а не можах да опазя сестра си от болка и гибел далеч от дома.
Не можах да те защитя. - Седни.
Емонд нарече синовете ни копелета.
Предадох те, Ренира.
Брака ни също.
Опитах.
Момчетата...
Обичам ги. - Зная.
Всеотдайно.
Но може би не съм
ги обичал достатъчно.
Надявах се да ти родя дете
в редките ни срещи в брачното ложе.
Може би щеше да е различно.
Мразя боговете, задето са ме създали такъв.
Аз не ги мразя.
Ти си почтен човек с добро сърце.
Това е рядкост.
Споразумяхме се преди години,
че ще изпълним дълга си,
докато всеки търси щастието.
Но понякога тези неща не могат да съжителстват в един живот.
Сер Карл скоро се връща в боевете при Каменни стъпала.
Но аз ще се посветя на теб.
Ще укрепим дома си, за да се подготвим за възкачването ти на трона.
Ще отгледам синовете ни като принцове на кралството.
Ленор... - Заслужаваш нещо повече.
Заслужаваш съпруг.
Помолих да донесат вино на кораба, за да ти помогне да спиш.
Прости ми.
Визерис... - Няма да говорим повече за това.
Огънят е странна сила.
Домът Таргариен дължи всичко на него.
Но пламъците ни отнеха онова, което обичахме.
Може би Веларионите са прави.
Морето е по-добър съюзник.
Огънят е затвор.
Морето е бягство.
Гавра с правосъдието.
Младият принц е осквернен.
Възмутително.
Така е.
Ако искате око, за да изравните везните, аз съм ваш слуга.
Не е необходимо.
Но предаността ти не остава незабелязана.
Времената са опасни.
Без съмнение ще дойде ден, когато ще ми трябва такъв приятел.
Който е не само изкусен, но и дискретен.
Ще чакам да ме призовете, кралице.
Нуждая се от теб.
Няма да се справя сама със зелените.
Нека слеем кръвта си,
както стори Егон Завоевателя със сестрите си.
Ако ти си мой съпруг и принц консорт,
няма тъй лесно да оспорят правото ми над трона.
Веларионите са морски чеда.
Но ние с теб...
Ние сме родени в огън.
Призвани сме да горим заедно.
Не можем да се венчаем, докато Ленор е жив.
Знам.
Чух за подвизите ви при Каменни стъпала, сер Карл.
Казват, че сте забележителен рицар.
Ласкаете ме, милорд.
Уви, не сте благородник.
Вие сте рицар без земи, а имате вкуса на лорд.
Сер Ленор беше щедър с мен.
Знаете ли?
Има места отвъд Тясното море,
където името на човека е без значение,
само златото в кесията му.
Какво искате от мен, милорд?
Бърза смърт.
Пред свидетели.
Няма да бъда тиранична
и да властвам чрез страх.
Тиранинът властва само чрез страха.
Но ако кралят не вдъхва страх, той е безсилен.
За да бъдеш силна кралица, трябва да вдъхваш любов и уважение,
но народът трябва да се бои от теб.
Кой те пусна тук?
Защо си в залата на баща ми?
Винаги си ме гледал отвисоко.
Обичам Ленор.
Тогава прояви милосърдие.
Пусни го на свобода. - Самозабравяш се.
Милорд! Моля ви.
Ще извикам стражите!
Това ще коства на лорд Корлис и принцеса Ренис
последната им жива рожба.
Кралството ще шепне, че вината е моя.
Не. Не.
Не!
Нека шепнат.
Как го допуснахте? Под собствения ми покрив!
Кажете ми!
Ние ще знаем истината, а враговете - не.
Ще треперят при мисълта на какво още сме способни.