Здравей, Грейс. Как си?
Тя дори не ми говори. Пълно безумие.
Извадила е късмет, че Дони е оживял, но не е ясно дали ще проходи пак.
Поне няма да му се налага да прави преходи с колеги.
Ако ще се влача едва-едва, дай по-ведро.
Сигурно ще лежи до живот, но е била тормозена с години.
- Ще го отчетат. Тя ще се отърве. - Не се знае.
Трябва да се отърве.
Ето това е разликата между нас двамата.
Аз не приемам трагично съдбата на пациентите си.
При теб обаче не е така.
Тук е. Мястото, откъдето го е блъснала.
Винаги ли си имал тази татуировка?
ДЖИМИ
Не, нова е.
Поласкан съм, но защо?
За да те помня.
Хоп.
Добре ли си?
Кошмар ли сънува?
Не, имам алергия, така си прочиствам гърлото.
Почти се отпуши.
Готово.
А ти ме гледаш как спя ли?
Не. Кой наблюдава спящи хора?
- О, боже, ти гледаш ли ме как спя? - Не.
- Така де, поспрях, откакто порасна. - Божичко.
- Чух някаква старица да крещи. - Баща ми беше.
Логично. Чао.
- Какво правиш, миличък? - Обичам да я наблюдавам как пие кафе.
Дебнеш съседката, ясно.
ГАБИ
Дерек, ела да го озаптяваш.
Ще се справим, мой човек.
Можем да живеем до момиче и без да изперкваме.
- Казвай сега. - Ще се гордееш с мен.
Не съм чукала Джими от три дни.
Два дни не бях в града, а на третия имах леко разстройство.
Все пак се брои. Искаш ли да кажеш мантрата?
Не, но ме накарай.
- Кажи я, разгонена, дългокрака бъзло. - Леле, добре.
"Джими не е готов за сериозна връзка, не сме на едно ниво и е вредно за мен."
Амин.
Обаче му купих шампоан с аромат на бор, който адски ме възбужда.
И аз се разгонвам по Коледа.
- Както и да е, стигнах, обичам те, чао. - Добре, чао.
Помни, че Алис е просто приятелка, а не жена, чиято кожа искаш да нахлузиш.
Давай.
Здрасти, Алис.
- Кожата ти изглежда мекичка. - Боже.
Добре де, вината е моя.
Аз ти пуснах мухата за кожата.
Адски сте секси. Ще ви сложа на телефона си.
Как влезе?
Всеки ден идва да те вземе, дадох й кода.
Предателство.
Виж какво, танцуването влияе добре при паркинсон.
Правя го насила.
Признай, че ти харесва, иначе край със сутрешния танц.
Обожавам го, скъпа.
- Вън! - Чакам те в колата.
- Чао, Джули, фенка съм ти. - Чао, Габ.
- Какво? - Какво?
Значи Джули все е при теб.
Като съквартиранти с екстри сте.
- Не знам какво значи това. - Знаеш. Сериозно ли взе да става?
Никакво пеене днес.
Майчице, ами ако се задава сватба? Баща ти жив ли е още?
Ако не е, мога да те съпроводя до олтара.
Утешава ме фактът, че този ден няма как да стане по-ужасен.
- Пол, да знаеш какво сънувах! - Прибързах с извода.
Разхождахме се в планината и всички туристи бяха мои пациенти.
На ръката ти имаше татуировка с моето име.
И тук идва гадното. Ти ме блъсна от една скала.
Опита се да ме убиеш, Пол.
Пусни ме пак в съня си довечера и ще повторя.
Предния път не й се говореше, нека я стимулираме.
- Ето я и нея! - Нашата хубавица.
Обичам тоалети в един цвят.
А и ярката луминесцентна светлина прави кожата ти някак вълшебна.
Прекалено ли е? Да.
- Защо си дошъл пак? - Това е приятелят ми Брайън.
Адвокат е и ще работи за теб безплатно.
- Все едно. - Да, много е вълнуващо!
Да обсъдим какво да кажеш на следващия разпит.
Какъв е смисълът? Исках да убия мъжа си, заслужавам доживотен затвор.
- Това не го споменавай. - Грейс, обещавам, че ще ти помогнем.
Не направи ли достатъчно? Преди да те срещна, продавах къщи.
Ходех на пилатес и имах платинена карта за "Йогуртленд".
А сега се налага да трампя тази шнола за тампон.
- Грейс. - Съпругът ми беше гадняр.
Но тук е ад.
С платинена карта ядеш йогурт до пръсване.
- Брайън. - Извинявай.
Искам студен чай с лимон.
И ако видя и парченце лук в сандвича ми, ще побеснея.
Веднага.
Видя ли? Разпорежда се с мен, а не я фраснах.
Виж колко добре се справя Шон.
А Грейс е пълна трагедия.
Все това ми е в главата. Алис явно усеща, че задълбавам.
Нищо не казва, но усещам, че е разтревожена за мен.
Тежко е да осъзнаеш, че детето ти знае колко си уязвим.
Не съм уязвим, Пол. Казвам само, че задълбавам.
Ясно.
Вкусен сандвич.
Според теб провалих ли се?
Излей си душата, хайде.
Помогнал си на пациент да изсипе човешки останки на стадион?
Прах, не кости. Другото би било гадно.
Опасяваше се за Шон и бойните изкуства,
но наш колега от Сан Диего още от 2012 г. лекува ветерани с ПТСР по този начин.
- Но признавам, че при Грейс не се получи. - Пак е по-добре от мъжа си.
Прекъсването на модела е установен невролингвистичен метод,
а и не съм й казвал да убива Дони.
Шегичката ми с бутването може да усложни нещата на процеса.
- Как точно се изрази? - "Разбий му главата и му изяж мозъка."
Не звучи смешно, но го казах с гласа на Бисквитеното чудовище.
"Разбий му главата и му изяж мозъка."
Спести ми го.
Осведомявам те, за да ми кажеш, че не съм сгафил с пациентите си.
Не си.
Благодаря, Пол.
Но предвид всичко, придържай се към традиционната терапия.
- Поне докато трае съдебният процес. - Да.
Гледай да си нормален.
Ето те. Да започваме, каубой.
- Тази пък взе да ме целува. - На два пъти.
Постоянно ми се случва. Не съм очаквал да налитат и на теб.
Нормален.
- Да не ти падна балконът? - По дяволите! Как разбра, че ще дойда?
Предложих да се видим, а ти каза, че си щяла да пържиш тилапия.
Да бях казала "риба".
Идва ми в повече покрай пациентите и преподаването.
Дори не съм си разопаковала багажа. Нужен ми е отдушник.
Гледай някое риалити и си удари една като всички.
Ти помоли да ти помогна чрез умението си да си вра гагата навсякъде.
Права си, писна ми. Ще сложа точка на Джими.
- Давай. - Аз съм силна жена!
Аз съм немощно момиченце.
Добре, да.
Аз пък съм силен батко.
- Какво? - Пещерен човек съм.
- Разкъсвам лос със зъби! - Стига, замълчи.
Ела. Не говори, а ме целуни.
Стига де. Муки да вземе да се размърда.
Ясно, падаш си мъжкарана.
В страхотно настроение си. Защо така?
"Доджърс" губят, боли ме гърбът, а магазинерът ме нарече "старши".
О, не. Тежък ден си имал.
Освен това обикновено гледам мачовете...
сам.
Няма проблем. Ще си чета горе.
- Не знаех, че ще дойдеш тази вечер. - Няма нищо.
Не бъди гадняр, ела, преди да заспя, и може да ти разтрия гърба.
Твърде много време прекарваме заедно.
- Моля? - Вече започват да разправят, че сме като...
съквартиранти с екстри.
- Нямам представа какво значи. - Имаш.
Знаеш ли какво? Прав си.
И двамата имаме нужда от лично пространство.
Няма нужда да е веднага. Привлече ме с разтривката.
То не става така, старши.
Писа ми един от взвода.
Щял да идва в града и иска да се видим. Което е гадно.
- Лош ли е? - Не.
- Кофти приятел? - Не.
Обясни ми тогава.
Много обича да си припомня миналото, а пък аз...
не искам да се сещам изобщо.
Ясно.
Добре.
Значи те провокира.
Но "тригери" има навсякъде.
При мен това са сирените. Чуя ли вой, веднага се пренасям...
във вечерта, когато загина Тиа.
Когато пристигнах, спешните екипи вече бяха дошли.
Помня, че от двигателите излизаше пара.
Парамедиците товареха тялото на Тиа в линейката.
Полицай тикаше пияния шофьор в патрулката.
Но още ме шокира как други двама полицаи
просто си говореха какво щели да си поръчат за хапване.
Сякаш бе най-обикновен ден.
Съжалявам.
Няма защо.
Вече мога да мисля за това, без да се сривам.
Не е нужно да шмъркам "моли" от тялото на труженичка на име Екстази.
Всъщност шмърках "екстази", а труженичката се казваше Моли.
- Мили спомени. - Не можеш вечно да се криеш от миналото.
- Още не съм готов. - Няма нищо.
Знаеш ли защо? И този ден ще дойде.
- Това ли беше? Няма ли да ме "джимосваш"? - Да те "джимосвам"?
Да прилагаш странните си методи, които Пол ненавижда.
Известно време ще се въздържам. Връщам се към традициите.
Трябва да съм нормален.
- Ами добре. - Значи "джимосвам"? Харесва ми.
- Боже. - Всички ли го казват?
Не ми е важно, наричайте го както щете, но е хубаво.
- Ще разтръбиш ли, че ми харесва? - Времето ни изтече.
Звучи като ново течение или...
Гадост, гадост.
ЛИЗ
Не.
Закъснях ужасно!
Може да няма обхват на новото място.
- Звънна два пъти. Отсвирила те е. - Откъде знаеш?
Звъни два пъти, когато аз те търся.
Тая развратна върлина!
Трудно ще измислим име на новия пес.
Много пръцка, но и има благородна осанка.
Знаеш ли какво трябва да направя?
- Да оставиш Габи на мира? Не е дете. - Абсурд.
Кръщавам те сър Пръцелот.
Здрасти, сър Пръцелот!
Пациентката му е посегнала на чужд живот! Яко е задълбал.
Дори вече крещи насън. Ето така.
- Споменах ли ти, че го гледам как спи? - Пропуснала си.
Затвори очи и дишай няколко секунди.
Гадното на бейби морковите ти е, че се преструват на хрупанки.
Рових за паркинсона. Трябва да ядеш здравословно.
Тъпият интернет.
Няма полза!
Страх ме е, че пак ще се срине, както след смъртта на мама.
Вика му се свръхбдителност.
Нормално е, предвид какво си преживяла.
- Сподели ли с баща си? - Не.
А и нали е психотерапевт? Не трябва ли да усеща, че усещам,
че се побърква и това ме побърква?
Дори успях да хвана логиката.
Морковите ми действат добре.
Паниката, в която изпадаш,
няма да премине, докато не му споделиш защо те е страх.
Но той полага толкова усилия, ще се разочарова.
Да.
Гадничко е да стовариш истината на човек, на когото държиш.
И аз съм в сходна ситуация.
О, не! С твоята секси докторка ли?
Какво? Не съм виновна, че е секси.
- Да не сте се скарали? - Не е твоя работа.
- Извинявай. - Но си права, тя е страхотна.
Определено.
Напомням ви, че очаквам предложенията ви за индивидуални проекти.
Независимо дали сте тук, за да изследвате архетипите на Юнг,
или за да разберете защо майка ви е куку.
- Аз съм от вторите. - Знам, Кийша. Тя ми звъня няколко пъти.
Други въпроси, преди да ви пусна?
Аз имам въпрос. Защо ме отбягваш?
- Ти сериозно ли? - И друго - този на 12 години ли е?
Да не е вундеркинд?
- На двайсет съм. - И аз.
Хайде, свободни сте, съжалявам.
Що за глупости?
Върви по-бавно де!
- Крачките ти са по-големи от моите. - Темпо, кучко.
- Готин кабинет. - Благодаря. А защо ти си в него?
Госпожице Еванс?
- Имате ли време да обсъдим моя проект? - Да. Сядай.
- Не, сега говорим. - Прощавай, Кийша, тя е луда за връзване.
- Хайде, хващай гората. - Какво?
- Стига. - Друг път тогава.
- Съжалявам. - Мазни се на някой друг.
- Какво? - Извън работно време е.
- Професор Габриел. Велико! - Така се казвам.
- А това какво е? - Листчета.
- И аз искам. - Нищо особено.
- Проблемът ти е... - Какъв?
...че не умееш да поставяш граници.
- Стига бе, аз ли? - Да. Обаче явно ме обичаш.
- Върни ми камъчето. - Обичаш ме.
Мини от другата страна на бюрото.
- Добре де. - Седни. Няма да се разправям с теб сега.
Обута съм с прашки от осми клас, багажът ми още е в кашони.
Толкова са малки, че приличат на хамак сред храсталака ми.
- Още ли имаш храсталак? - От немай-къде, Лиз, заета съм.
- Не го сочи с фенерче! - Тогава вземи мерки.
- Я млъквай. - Знаеш ли какво?
Ще имаш време да си оправиш багажа, ако приключиш с Джими, това ще кажа.
- Свали си краката. Готини обувки. - Благодаря.
Мисля, че не слагам край,
защото така ще затръшна вратата пред шанса ни за връзка.
Знам, че проявявам слабост, но ако съм достатъчно търпелива,
може и да ни бъде.
Миличка...
Не се надявай.
Той няма да те допусне.
Знаеш го.
- Явно не знаеш кога да спреш. - Права си.
Да ти призная, точно това у теб ме отблъсква.
- Разкарай се от кабинета ми. - Габи.
Добре.
"Джимосване"?
Звучи ми като "джиросване".
- Ядосан ли си? - Не.
Но ми е мъчно за теб. Другите ми пациенти го използват.
И то с кеф. Но както и да е, до другата седмица.
Здрасти, какво правиш тук? Наред ли е всичко?
Не знам, татко. Просто ме е страх, че пак ще се сринеш.
Когато мама почина, сутрин на училище ме караше проститутка.
Тя работеше и като таксиметров шофьор.
Не се тревожи повече за мен.
- Добре съм. - Дали? И навремето казваше така.
Като те питах как е минал денят, отговаряше "супер".
А не беше вярно.
- Бях зле. - Да.
Смело постъпваш, като си искрена с мен.
Да, притеснен съм заради Грейс, но не ме засяга лично. Иначе съм добре.
- Разбрах тревогата ти. - Благодаря.
Но вече мога да се справя.
- Много по-стабилен съм. - Знам.
Нещо се промени преди няколко месеца.
Ти сякаш възкръсна за живот.
Каквато и да е причината, кажи ми, че няма да...
Джимосвам.
- Няма значение. Ново течение е. - Каквато и да е била причината,
просто ми обещай да не спираш.
Обещавам.
- Хайде, чао. - Пак хукна.
Приятно джимосване.
Бий се с мен.
- Какво? - Свестих се.
- Ако победя, ще се видиш с онзи човек. - Луд ли си?
- Вече съм спец. - Нима?
Ще те джимосам като стой, та гледай.
Виж само.
- Ето и бавно. Сега ще те хипнотизирам. - Стига, братле.
Дясно, ляво, дясно, ляво.
- Това не е... - Взе да ти се доспива.
Ако приема, ще спреш ли?
- Сам си го изпроси. - Не ме мисли.
Стоп!
Майчице!
Стига ли ти?
- Щип! - Ти сериозно ли?
- Сега ми падна. - Стига.
- Това е моята хватка. Предай се, Шон! - Джими, пусни ме.
Подчини се на волята ми...
По дяволите. Извинявай. Добре ли си?
Дали съм готов за срещата?
Добре, ще отида.
Защо не говориш?
Тези зъби твои ли са?
Отвори си устата.
Отвори я.
Ужас.
МАМА: СЕСТРА ТИ МЕ ПОДЛУДЯВА. КАЖИ Й ДА СПРЕ.
- Сега удобно ли е? - Не. Едва ли някога ще е удобно.
Майка ми и сестра ми пак са във война.
И нямам никаква представа къде са ми кърпите за баня,
та се бърша с едно килимче.
И спя със съпруга на покойната си приятелка.
- Искаш ли да знаеш защо? - Да, много.
Защото съм патологично грижовна
и само да зърна мъж, който е на дъното, веднага скачам да го вадя от басейна
като същински Майкъл Фелпс от женски пол.
Но това не е всичко, защото се държах безобразно
с единствената ми приятелка, която ме подкрепяше.
- Ще дойда друг път. - Не, моментът е идеален.
Тъй като споделих твърде много за себе си,
ще приема всичко, за което ме питаш, така че казвай.
- Ще ми станете ли наставник? - Да.
И ще се виждаме в неделя вечер?
Не си поплюваш, Кийша. Браво на теб.
- Ало? - Здравей, Джули.
Исках да ти кажа нещо...
- Сега не мога да говоря. - Ти ми позвъни.
- Направих пробив с Шон. - Къде са ти зъбите?
В портфейла ми, но нищо, запазих час при зъболекар.
- Шон ме спука от бой, но прие за срещата. - Спукал те е от бой?
- Знам какво ще кажеш. - Не знаеш.
Обещах ти да бъда нормален психотерапевт.
Сядай.
Първо нека сме наясно. Избиват ми сълзи, но не от страх,
а защото болката всъщност е много силна.
Излъгах те тогава.
Определено сгафи с твой пациент.
- Ще оправя нещата с Грейс. - Не говоря за нея, а за Шон.
Смеси личното с професионалното по недопустим начин.
- За бога, Джими! Той живее при теб. - Нямаше къде да отиде.
Върти бизнес с твоята бяла, доста по-възрастна и страховита съседка.
- Нормално ли е? - Зависи от човека.
Останал ли е изобщо някой от собствения му живот, с когото се вижда?
Защо не беше искрен с мен?
Защото не само Алис знае колко си уязвим.
Твърдиш, че те интересува само пациентите ти да са добре.
- Да. - Мислиш ли, че Шон не го знае?
Би казал всичко само и само да си щастлив.
Дори да е лъжа.
Но не е негова работа да те лекува.
Не съм сгрешил с Шон. Той е най-големият ми успех.
- Стига с тия думи със С. - Съжалявам.
Ето пак.
Съжалявам.
Шон вече не бива да ти е пациент.
Не. Не си прав за него.
Той е много добре.
И съм убеден, че му помагам да успее.
Скъпа.
Ще бъде адски забавно, ако сложим този глобус в тоалетната.
Нямаш думата.
- Пак ли? - Глобусът - в кабинета.
- Какво става тук? - Знам ли! Мислех, че ще ядем и пием.
- Тримата ли подредихте? - Привършваме. Остава само бельото ти
и кашон с предмети, които надхвърлят границите на приятелството ни.
- Не ги гледай! - Смачкайте всички кашони.
- Това не е работа за гей. Аз ще отдъхна. - Не си познал.
- Стига де! - Обичам да мачкам кашони.
Не се съмнявам.
Държах се гадно с теб. На какво дължа жеста?
Имаш камъче. Обичам те.
- Извинявай. - Няма нищо. Ела.
- Нали знаеш, че пак ще спя с Джими? - Знам, миличка.
Ракетата се завърна.
- Космосът ти беше крив. - Нямаше да се сетя.
Няма лесен начин да го кажа, затова ще карам направо.
Обичам те.
- Кофти. - Да. Повярвай ми, не съм го искал.
И аз те обичам.
Мамка му.
Опасявах се, че ще го кажеш.
Моето възклицание.
- Нали? Как търчаха само. Направо... - Да, свръхчовеци.
Познайте какво си имам.
- Готино. - Честито, сдобил си се със зъби.
Не очаквах да го чуя толкова млад.
- Как мина с твоя приятел? - Супер. Добре че ме накара.
- Страшно ли беше? - Не, изобщо.
- Лицето му е особено. - Така ли?
Не си отишъл, нали?
- Алис, остави ни за малко. - Добре.
- Здрасти. - Извинявай, навик.
Няма нищо.
Хайде, момче, да започваме. Добре дошъл във Висшата лига.
- Ами добре, ще се видим после. - Надявам се.
Я стига, живеете заедно, може да си махате през вратата. Идвай!
И аз не знам защо, но не исках да вляза в кафенето.
Виж сега.
Джими беше прав за едно.
Трябва да се изправиш срещу демоните си.
Имаш сили за среща със стар приятел.
Действай. Не може цял живот да бягаш от травмата.
Ако не преодолееш миналото си, то ще ти се стовари.
- Дойдох да се извиня. - Добре, сега си върви.
- Сигурно ме мразиш, но... - Махай се.
- Бих искал... - Разкарай се!
Махай се веднага, вън!
И когато това стане...
Какво?
Здрасти, как мина денят?
Добре. Супер.
Превод на субтитрите Боряна Богданова