Исках да говоря с теб. Знам, че сме имали конфузни ситуации.
Скоро се връщам в колежа, а изобщо не сме излизали това лято.
Искаш ли да отидем на вечеря някой път?
Няма да стане, съжалявам.
Но ти желая успешна учебна година.
Благодаря.
Г-н Леърд, видяхте ли?
Конър? Здравей.
Не, бях се замислил дали да не изшлайфам перилата.
Да не се набоде някой.
Да му се не види.
Конър ще се съвземе, нали?
От "желая ти успешна година" ли? Абсурд.
- Не е хубаво така! - Успях.
Виж сега...
Дъще, исках да говоря с теб за нещо.
Имах неочакван посетител в кабинета.
Може ли да ми кажеш после? Изпитът ми по кормуване е след час.
Под стрес съм заради снимката. Искам да съм усмихната,
но не мога да реша дали със затворена уста, или леко отворена.
Сякаш ставаш друг човек.
Ето я.
Кой е готов за знаменателно събитие в живота си?
Май аз.
Освен ако не се проваля. Това ще е краят.
Дори да те скъсат, нищо.
Не помниш, но се научи да ходиш на гърне чак на пет години.
А виж се сега! Акаш си като професионалист.
- Готино. - Господи.
Чао, татко.
Благодаря, че ще я заведеш. Аз явно я напрягам.
- Задължен съм ти. - Шпионирам те от балкона, квит сме.
Шпионирането от балкона е вмешателство и е доста психарско.
- Особено с тази усмивка. - Разбрано.
Но няма да спра.
Любимите ми. Защо носиш секси боксерките на работа?
- За да постигна каквото искам. - Укроти малко топката.
- Сега ще те уредим. - Благодаря.
- Да те издера ли искаш? - Здрасти, Пол.
Няма проблем. Трябва да го добавим на табелата отпред.
"Център за когнитивно-поведенческа терапия "Роудс".
- Докторите ни се чукат." - Чакай малко.
Ще излезе, че чукаме пациентите, което не е вярно.
- Поне що се отнася до мен. - Не е смешно.
Пол, уверявам те, че не съм стигал до пълно проникване с пациент.
Страхотно.
А успя ли да кажеш на Алис кой ни посети?
Не. Не знам откъде да започна.
Вчера счупи чаша и аха да изтърся: "Няма нищо, злополука.
А помниш ли злополуката с майка ти? Убиецът й намина".
- Умело! - Трябва да измисля начин, ще се шокира.
- И ти се шокира. - Така ли? Не се бях замислял. Бива си те!
Да, шокирах се, Пол. Но съм по-силен, отколкото мислиш.
Дано е така.
Д-р Роудс, дойдох по-рано, за да си открадна протеиново блокче.
И едно за после.
И още едно за продан.
Сега идвам.
- Ужас. - Какво има, миличък?
Графикът ми е пълен, а поех и Шон. Трябва да отрежа някого.
- Реймънд ли? Ама той ти е любимец! - Нямам любимци.
Всички имаме любимци. Моята е Ани.
Спала с гаджето на майка си, за да го изобличи.
Обичам я тая кукувица.
- Аз не обичам Рей. Просто е жалко... - Рей.
- ...че само той може да се справи... - А ти е на сърце?
- Искаш мъжка дружба? - И крепко рамо?
- И да тренирате с гирички? - И да си хапвате печено пиле?
- Не мога да повярвам, че ме зарязваш. - Ти отдавна си добре, Рей.
А взех едно момче, което се нуждае от помощ.
Момче? Знаех си.
Главата му сигурно е разбъркана по нов и вълнуващ начин.
Ти вече ми плащаш, за да си бъбрим.
- Сякаш те ограбвам. - Затова си крада протеинови блокчета.
Много преживяхме заедно.
Смъртта на баща ми, развода ми...
Говоренето с британски акцент.
Поне да останем приятели? Да пием бира чат-пат?
Няма да е редно, Рей.
Стриктно спазвам границите.
В такъв случай поне признай, че ще ти липсвам.
Ще ми липсваш, и то много.
Щом няма да сме приятели...
- Ще ми върнеш ли парите? - Недей така.
А да почерпиш с чай?
Защо сте благодарили на Габи за сватбения подарък, а на мен не?
Ти не ни подари нищо.
Направих дарение от ваше име на "Защита на животните".
- Както вече казах, подарък нямаше. - Господи.
Сега темпо!
В тази връзка, трябва да спра да чукам Джими.
- Супер, пак захапахме темата. - Знам, жалка съм.
Обаче съм силна, мога да си сложа спирачки.
Помогнах на съпруга си наркоман. И сама се обезкосмявам.
- Защо? - И дори не гледам встрани, като го правя.
- И мога да не пишкам 48 часа. - Твърде много е, Габи.
Знам. Обаче не успявам да го зарежа.
Не гледай мен. Как ли не се мъчих да те откопча от него.
- Ето ме. - Имам нужда от помощ.
Ще спреш да чукаш Джими след време. Нали, Брайън?
Да, честно казано,
въпросът е защо никой не ми е казал, че чукаш Джими.
Нашият Джими ли? Не. Гадост.
Но има логика. И откога продължава това?
Откакто той се оповръща на годежа ви.
- Така беше. - Още от годежа?
Майната му на Джими, щом не ми е казал.
И на вас, Габи и Лиз.
Майната им на кучетата. И на разходките. И на лентата за глава.
Всъщност си я харесвам.
А уж ми е приятел.
Пръв приятел!
Майната ви, хора!
Майната ти и на теб, с червената блуза. И на теб, с клина. На цялата планина!
Само заради това си струваше.
- Права си. Ще търсим ли камъчета? - Не.
Изпитът не мина добре. Тя събори конусите и ожули пощенска кутия.
Но все пак ме пуснаха!
Супер! Честито.
- Гордея се с теб. - Сега идвам да празнуваме.
Вече навсякъде ще карам аз. И ще ти вземам колата.
Твоя е.
Като говорим за коли, помниш ли трагедията?
- Да му се не види! - Какво?
Търсех начин да подхвана темата, но пак сгафих.
Миличка, другият шофьор от катастрофата с майка ти дойде в кабинета ми.
- Ужас. Кога? - Миналата седмица.
- И ми казваш чак сега? - Съжалявам.
Какво искаше?
Не знам. Вероятно да поговорим. Няма значение.
Казах му да се разкара и той си тръгна.
Добре ли си?
Сигурно. Не знам.
И аз така. Искаш ли да поговорим?
Още не. Но се радвам, че ми каза.
Да. И то толкова тактично.
- Отивам да се преоблека. - Добре, обичам те.
"Като говорим за коли"?
Дерек, какво да направя,
за да спреш да ме шпионираш?
Изнеси се.
Изпълзя от пещерата си. Така те искам!
- Как си, миличък? - Не спирам да мисля за Алис.
Болката е душевна, но сякаш е физическа.
- Сладурче, ясно ми е. Обичам те. - И аз.
Все се жалва. Докога ще я караме така?
- Мамо? - Да, миличък?
- Може ли пържени филийки? - Веднага.
Ужас е. Убий ме на мига.
Страхотна майка си.
- Върви да направиш пържени филийки. - Веднага.
Ще обядвам със Съмър. Казах, че ти ще платиш,
понеже се чувстваш гузен за вчера.
Права си.
Не сме 80-те години.
- Да си гузен, излиза скъпо. - Благодаря.
- Ще вземеш ли колата? - Не, няма нужда.
Сериозно? Знам, че те шокирах. Не се сърди, но ще те наглеждам.
Хубаво, но нали няма да ме следваш като сянка?
Не.
Качвай се, секси.
Здрасти, Джими.
Или г-н Леърд.
- Разбрано, пич. - Джими ме устройва.
- Следващият. - Сандвич със скариди и сладък чай.
И аз искам същото, но съм с предимство.
Той финансира начинанието и получава доживотни привилегии.
Бърз достъп за Дерек. Тоест за моя милост.
На кафето се засякох с кулинарен блогър,
но се стърпях и не му изтърсих, че това неговото не е работа.
Обаче той иска да пише за нас, което не е лошо.
Да, дори напротив!
- Не искам да пише за мен. - Изчакай поне да седнем де.
Пол, казах на Алис, добре мина.
Окачи си транспарант "Баща на годината".
Искал да пише, че съм бил в армията.
Как ли пък не! Държа караваната да е ново начало.
Тогава не давай интервю. Просто кажи на страховитата съседка.
- Лиз. - Не й придавай човешки облик.
Доста е натрапчива.
Но много ми помогна. Не искам да проявя неблагодарност.
- Какво си записваш? - Докторски работи.
Типично е за теб да отбягваш тежки разговори, защото са болезнени.
Също като миналата седмица, когато говорихме за баща ти.
- Не го отбягвам. - А кога последно си говорил с него?
Знае ли за караваната за сандвичи? И къде живееш?
- Да продължим с Лиз. - Добре.
Не биваше да приемам. Ще се ядоса, ако дам на заден сега.
Имаме силен мотив да те научим как да понасяш болката.
Отбягваш ли я, все ще си неудовлетворен.
Знам един метод, който може да помогне.
Нарича се "обрат на желанието".
- Звучи като еротичен трилър с Ник Кейдж. - Прав си.
Хайде, затвори очи.
Сериозно ли?
Представи си най-страшното, до което може да доведе разговорът с Лиз.
Виж как болката изниква пред теб като облак.
Вместо да бягаш, приближи се към него.
Повтаряй си, че обичаш болката.
Накрая облакът ще те изхвърли и ще ти просветне,
ще усетиш, че си надделял, което си е точно така.
После кажи: "Болката ме прави свободен".
- Изпълняваш ли? - Не, чувствам се тъпо.
Така и изглеждаш.
Но действа.
Мразя тренировките по спининг.
- Мразиш да ти крещят, докато тренираш. - Да, странно.
- Ластикът ми се скъса, дай ми твоя. - Не, нов ми е.
- Не ми ги връщаш. - Понеже са хубави.
- Затова не искам да ти го дам. - Моля те!
- Много е як. - Знам.
Винаги те спасявам, но ми дължиш поне сто ластика.
Щом си рекла.
- Здравей. - Здрасти.
- Какво правиш? - Все мисля за Тиа, откакто онзи дойде.
- Ти? - Да.
Постоянно мисля за нея. Тя е любовта на живота ми.
В тази връзка...
Слушай, Джими, беше забавно,
но мисля, че трябва да спрем с това, което вършим.
Щеше да е друго, ако имаше чувства.
И някакъв шанс за развитие.
Да, права си, ясно.
Разбирам те, ако ти е писнало.
Просто да сложим край.
Да.
Предлагам да си дадем малко почивка.
И много бързо ще забравя, че си първият достатъчно висок за поза 69.
- Бяхме силен отбор. - Да, постоянно си го казвахме.
- Остава да си разменим фланелките. - Готин лаф.
- Добра игра направихме. - Напълно си прав.
Принципно е лошо да се краде от магазин...
Задръж си мисълта. Напоследък баща ми все слухти.
- Татко? - Здрасти. Не слухтя, нищо не чух.
Всъщност тъкмо влизам.
Колата няма да ми трябва, ако искаш, я вземи.
Няма нужда.
Ти си първата, която има книжка, а не иска кола.
- Ако е заради... - ПШ.
- Кой? - Пияния шофьор.
- Не те бива с прякорите. - Да, татко, сигурно е заради него,
но не ми давай зор, моля те.
Да, разбира се.
- Знаеш как е. Тук съм, ако ти трябвам. - Благодаря.
А да крадеш от магазин, е престъпление.
Безумното е, че ми се иска онзи да беше дошъл тук, а не при татко.
Ще му кажа това-онова.
Той ни съсипа живота. Толкова мисли ми се въртят в главата.
- Просто не знам. - Направи като мен, когато татко духна.
Напиши му писмо.
Дори не е нужно да го пращаш, но на мен ми олекна.
Използвах го и за есетата в колежа.
Алис, здравей. Забравила си... Само ще...
Забравила си в колата на татко слънчевите си очила
и той ме накара да ги донеса, за да покажа, че съзрявам.
- Благодаря. - Сега ще се скрия на дървото.
Кой е този кахърен сладур?
С мен бързо ще съзрее.
Страхотна идея. Ела да те запозная с него.
Конър, това е Съмър, запознайте се.
- Приятно ми е. - Тъпчо.
Ще се обадя на търговеца на багети. Личи си, че са минали от квас на мая.
Не те разбирам.
Внимавай, като говориш с блогъра утре.
Ако вземеш да пускаш думички като "умами" и "вкусов профил",
току-виж се изпразнил върху скаридите.
- Значи ще се въздържам. - Благодаря.
Като стана дума за блога...
Видях Конър да флиртува с онази Хърмър.
- Съмър ли? - Почти уцелих името.
Може да го извади от унинието.
Дали би изчукала сина ни за пари?
- Предлагам просто да му стискаме палци. - Не си ме питал, но съм "за".
- Ставаме двама на един. - Добре де.
- Какво щеше да кажеш за блога? - Лиз е луднала.
Дори на отделните завивки не се радваше толкова.
Реагирам твърде емоционално.
- Не е типично за мен. - Да, наистина.
Но само си представи бизнесът ни да стане хит.
И на вас ви стискам палци. Но не по онзи начин.
- Та какво? - Нищо, може да почака.
Пол, Джими ми даде мобилния ти.
Каза, че не прослушваш съобщенията, но ги четеш.
Опитах се да говоря с Лиз, но се издъних.
Сега видях, че наближава 19 ч., сигурно спиш.
Знаеш ли какво? Ще ти разкажа точно какво стана.
Нали знаеш как багетите с квас имат по-наситен вкус?
Боже мили.
Къде се изгуби? Чаках те във ваната. Каза, че ще донесеш вино.
Един пациент ми е изпратил цял ферман. Сега идвам.
Не, късно е, вече ми се спи.
- Ама... - Изпусна момента.
- За ваната или за удоволствията? - За всичко.
Какво със скаридите?
Слушай, Грейс, знам, че е трудно, но трябва да си простиш.
Кой блъска мъжа си от скала? Аз съм психопатка с хубава коса.
- Последното ми хареса. - Възвърна си самочувствието!
- Аз съм чудовище. - Пак се скапа.
Ще отнеме време, но заедно ще се справим.
Ще идваш всеки ден, независимо дали искам, нали?
- Ще ми внесеш ли тайно желирани бонбони? - Разбира се, Грейс.
- Ама отзад ли трябва да си ги завра? - Не.
Тогава може, Грейс.
ПОЛ: ЕЛА ВЕДНАГА
Трябва да тръгвам.
Но Брайън има да обсъди с теб някои юридически въпроси.
За да се подготвим, трябва да чуем обвинението,
но като твой адвокат, искам да знам една подробност.
- Знаеше ли, че Джими спи с колежката си? - Да.
Благодаря. "Знаела е."
Пол, излъчва топлота и уют.
Също като теб.
- Всъщност е обратното, разбираш ли? - Не, непонятен си ми.
- Даде ли на Шон личния ми телефон? - Да, изглеждаше под стрес.
Я стига! Да не си денонощна бакалия?
- Отворена седем дни в седмицата? - Знам работното им време.
Там можеш да си купиш само сок и презервативи.
Хубавецо, не можах да заспя, така че ако още искаш...
Джими е тук.
- Аз... - Не, няма проблем.
Да му се не види, втори шанс изпуснах заради теб!
Съжалявам, макар да не знам за какво точно говориш.
А, за секс. Съжалявам.
Опитвам се да дам на Шон средствата, с които сам да си помогне.
Но заради теб при всяка спънка той все търси помощ отвън.
Направил си му страшно лоша услуга.
- Отсвирваш ме в собствения ми дом? - Да, защото не си прав.
Пол, ходя при Грейс всеки ден и знаеш ли защо?
Чувстваш се гузен, че е блъснала мъжа си от скала.
Има го и това, но и защото понякога хората се нуждаят от нещо повече.
Като терапевти с теб много си приличаме.
- Вземи си думите назад. - Вярно е.
Загрижени сме за пациентите си.
- Ще кажеш, че не си поставям граници. - Меко казано!
А може би е обратното.
Ти си като робот за ментално здраве.
Включване на емпатия.
Интересно. Интересно.
Времето изтече. Изключване.
Никога не казвам "бип-буп".
А Реймънд? Толкова го харесваш, а няма да се виждате заради тъпи правила?
Разбирам.
Ти си тук, а аз - чак тук.
Но може би ако сближим позициите си...
Защото, казвам ти, понякога хората се нуждаят от повече.
- Здрасти, Пол. - Здравей.
Получих съобщението ти. Интересно четиво. Налага ли се спешна намеса?
Не, просто се надявах да поговорим.
Не тази вечер. Приложи метода, за който ти казах.
Ще поговорим на редовния ти сеанс другата седмица.
- Добре. - Лека нощ.
- Сигурно ти е било приятно да ме обориш. - Да, позна.
Обещах ти да те оставя на мира, но може ли поне едно "здрасти"?
Давай.
Какво става?
Пиша писмо на Пияния шофьор.
- Прякорът продължава да е кофти. - Няма да го пращам,
но според Съмър щяло да ми олекне.
Ще кажа нещо неочаквано за мен.
Браво на Съмър.
- Ето какво написах досега. - Кажи.
"Драги г-н Уинстън,
ти ми съсипа живота, говно такова, мри."
Доста силно начало. Привлича вниманието.
- Май и аз трябва да напиша писмо. - Действай.
Мама недовижда. Трябва да си оперира пердето.
- Ела да я убедиш. - Живееш с нея.
- Ти я убеди. - Затова съм дошла!
Не ми се прави на страдалка, Кортни.
- Аз вече излежах присъдата си, стегни се. - Светицата Габи.
Докога ще плащам за миналото?
Стига ми връзва кусури, накрая ще се намразим.
Но може би точно това искаш.
- Здрасти, Кортни. - Колко сте грамадни!
Здрасти, Голямо пиле. Поздрави на Малкото пиленце.
- Добре. - Чао.
Вика на Алис "Малкото пиленце".
Какво става? Пак ли старите истории? Искаш ли да поговорим?
Да, с радост бих говорила със стария ми приятел Джими.
Но си съсипахме приятелството!
- Отговор ли чакаш? Мислех, че ще хукнеш. - Сетих се, че си топля мъфин.
Готово.
Дръпни се.
Хубаво, Пол.
Адски е тъпо да си говоря сам на глас.
Да видим сега.
Как така се отказваш?
Защо? Понеже си недорасляк ли?
Може би аз съм виновна, че те пуснах в лъскавата тоалетна на Дерек.
Сигурно мислиш, че серем пари, но не е така.
Дори отказах ходенето по голяма нужда от чисто упорство.
Ти обаче нямаш и грам воля, страхливецо!
Как така се отказваш? Защо?
Знаеш ли, всъщност няма проблем. Да отменим участието.
Сериозно ли?
Открих, че е нарекъл блога си "Рибица в лъскави доспехи".
Вече го мразя.
- Благодаря ти, Лиз. - Няма защо.
Обичам караваната. Страшно много означава за мен.
Искам да ти подаря това.
Камъче. Майчице!
Любимо ми е.
- Добре ли си? - Да.
- Нещо млъкна. - Щастлива съм.
Благодаря, Лиз.
А сега ме остави за няколко минути. Ще се кача в караваната.
И вече ти пиши табелата, прищипва ми пръстите.
- Ако обичаш. - Слушам.
- Здрасти. Ще излизам, може ли ключовете? - Да.
- Дъщеря ми ще кара колата. - Моля те, да си спестим излиянията.
- Дали ти е по силите? - Със сигурност. Но трябва да избираш
между клипче как ловиш ключовете и продължителна прегръдка.
- Вади телефона. - Точно това исках.
Действах с обратна психология.
- Добре. - После ще добавя музика.
- Снимаш ли? - Да.
Начало.
- Какво да правя? - Поискай ключовете.
- Татко, може ли ключовете? - Разбира се, момичето ми, ето.
И стоп.
Снимах на забавен каданс, супер ще бъде.
- Сега тръгвам. - Само те моля да внимаваш много.
Разбрано, пич.
Здрасти, Алис.
Здрасти, как си?
Болката ме прави свободен.
- Значи всичко е наред? - И още как.
Мамка му.
Здрасти. Обаждам се да ти кажа, че Шон явно е по-добре.
Така че ти излезе прав.
Много ясно. Винаги съм прав. Това ми е работата.
Ако някой ден и аз изляза прав, ще го отбележиш ли?
- Мечтай си, Джимбо. - Лека нощ, Пол.
- Здравей, Рей. - А, ето те.
Дай една бира.
Казвай сега, къде си роден?
- Ти как знаеш всичко за мен! - В Дариън, Кънектикът.
А колко деца имаш?
Защо си дошъл?
Няма да ти се натрапвам. Но не пречи да съм ти приятел.
Общуването със сестра ти винаги завършва със скандал.
Междувременно ти донесох любими неща. Соли за вана,
хубава текила и от онова грозде с вкус на захарен памук.
Как го правят? Съчетават гроздето със захарен памук и става муцка!
- Коледно чудо. - Наистина.
- Всичко ще бъде наред. - Благодаря.
Разкарай се!
- Аз ли? - Да.
- Не аз, а ти понечи да ме целунеш. - Нямаше да се дръпнеш.
Дори не знам какво се случва. Донесох ти торба с подаръци.
- Не съм имал задни помисли. - Нима? Ама никакви ли?
- Покажи ми бельото си. - Моля?
Чу ме. С червените боксерки ли си? Онези, дето ги харесвам?
Покажи ми шибаното си бельо.
Няма да ти покажа долните си гащи.
И защо? Криеш ли нещо?
- Покажи ми де. - Виж какво, започва да става странно.
- Тръгвам си, Габи. - Странно е заради теб.
- Това е истината. Показвай! - Не, стига.
- Не съм съгласен. Не! - Дай да видя.
- Хайде! - Как си толкова силна?
Показвай!
- Да видя бельото! - Пусни ме!
- И стига повтаря! Не, няма! - Показвай!
- Права бях. - Хубаво.
Но ти посегна да ме целунеш. Аз нищо не съм направил.
Напротив, защото си знаел.
- Какво съм знаел? - Ще ме караш да ти обяснявам ли?
Джими. Знаел си, че започвам да хлътвам. Нали?
Но от чист егоизъм си продължил да ме чукаш.
Така ли е? Признай си.
Да.
Разкарай се от дома ми.
- Недей така. - Чупката!
- Добре. - Махай се!
- Много съжалявам. - Не се приема.
Превод на субтитрите Боряна Богданова