Я хотів з тобою поговорити. У нас були,
скажімо так, непорозуміння.
Коротше, я скоро вертаюся на навчання,
а ми за літо ні разу нормально не спілкувалися.
То, не знаю, може, ти хочеш якось повечеряти разом?
Навряд. Вибач.
Але вдалого навчального року.
Дякую.
Містере Лерд. Ви це бачили?
Коннор? Привіт.
Ні. Я тут просто думаю, чи не пошліфувати ще раз поруччя.
Щоб ніхто собі скабку не загнав.
Чорт. Хай йому грець.
Коннор же отямиться?
Після «Вдалого навчального року»? Без шансів.
- Мала, так не можна. - Вийняла.
То...
Дочко, я хотів з тобою поговорити.
До мене в офіс несподівано прийшов відвідувач...
А можна потім?
Вибач. У мене іспит з водіння через годину,
а я стресую через фото на права.
Я хочу всміхатися,
але не можу вирішити: з закритим ротом чи з трохи розтуленим?
Це як дві цілковито різні людини.
Ось вона де.
Хто готовий до важливої віхи дорослого життя?
Я, мабуть.
Якщо не провалю. Тоді я... Тоді це кінець. Кінець.
Навіть якщо провалиш, не страшно.
Ти не памʼятаєш,
але до горщика ти не привчалася до пʼяти років.
А тепер що? Какаєш у горщики, як справжня профі.
Клас.
Капець.
Бувай, тату.
Дякую, що везеш її. Видно, зі мною вона дуже нервується.
Я твій боржник.
Дозволяєш мені підглядати з балкона – вже повертаєш борг.
Підглядати за мною з балкона – це втручання і моторошно.
Особливо з посмішкою.
Зрозуміло.
А я все одно підглядатиму.
Ти ж знаєш, що я їх люблю.
Нащо ти надів ці сексі-боксери на роботу, маленький збоченцю?
Одягайся як на роботу мрії.
Ого. Ти краще пригальмуй.
Нікого не збий.
- Ми в процесі обробки вашої заяви. - Дякую.
Розкажіть про роботу мрії.
- Почухати тебе? - Пол.
Упс.
Нічого.
Треба дописати до вивіски біля входу.
«Центр когнітивно-поведінкової терапії Роудса...
Наші лікарі трахаються».
Стривай.
Це ніби ми займаємося сексом з пацієнтами, а це не так.
Принаймні я так не роблю.
Не смішно.
Пол, запевняю: ні з ким з пацієнтів я не мав повного проникнення.
Чудесно.
Вдалося розповісти Еліс про нашого гостя?
Не вдалося. Ні. Не можу знайти підхід.
Учора вона розбила чашку, а я ледь не сказав:
«Нічого, доцю. Аварія.
До речі, про аварії. Памʼятаєш мамину?
Приходив її вбивця».
- Як по маслу. - Так.
Має бути бездоганно, бо Еліс злякається.
Ти теж злякався.
Справді? Я про це й не подумав.
Ти спостережливий.
Так, я злякався, Пол. Але я сильніший, ніж ти думаєш.
Добре, якщо правда.
Привіт, докторе Роудс. Я прийшов раніше, щоб поцупити протеїновий батончик.
І ще один – на потім.
І ще один – на продаж.
До зустрічі за мить.
Капець.
Сонечко, що сталося?
Графік забитий, а я ще й Шона взяв.
На жаль, мушу когось віддати.
- Тільки не Реймонда. Це твій улюбленець. - Не маю улюбленців.
Та ну. У всіх вони є. У мене це Енні.
Яка спала з маминим хлопцем, щоб довести, що він зраджує.
Ага. Люблю цю козу з привітом.
Я не люблю Рея.
- Але прикро... - Рей.
...що єдиний клієнт, який може рухатися далі,
- той, у якого я... - Закоханий?
- Хочеш такого братика? - Хочеш обняти його ззаду?
Ви з ним підете на прогулянку з гантельками.
Зʼїсте курку-гриль з Costco.
Не віриться, що ви мене викидаєте.
Рей, ви так давно показуєте добрі результати.
А в мене там хлопець, якому дуже потрібна моя допомога.
Хлопець? Так і знав.
Мабуть, у нього там купа цікавих юнацьких вивихів, так?
На цьому етапі ви платите мені за балачки.
- Я наче вас грабую. - Знаю. Тому беру протеїнові батончики.
Ми так багато пережили разом.
Татова смерть, моє розлучення,
місяць мого британського акценту.
Хоч друзями залишимося? Сходимо якось на пиво?
Це буде проти правил, Рей.
У мене суворі правила щодо меж.
Що ж, хоч визнайте, що будете за мною скучати.
Буду. Дуже.
Якщо вже ми не будемо друзями...
повернете частку моїх грошей, сер?
Не закінчуйте так.
Ні чаю? Ні пундиків?
Чому Ґабі отримала записку з подякою за весільний подарунок, а я ні?
Бо твого подарунка не було.
Я зробила від вашого імені пожертву притулку для тварин.
- Я ж кажу, твого подарунка не було. - Боже мій.
І кардіоривок.
До речі, про фу. Треба припиняти секс із Джиммі.
- Наша пісня гарна й нова. - Знаю. Я жалюгідна.
Але я сильна. Даю собі раду. Розумієш?
Я допомогла завʼязати чоловікові-наркоману.
І віск собі роблю, ти знала?
- Чому? - І вбік не дивлюся.
Дивлюся прямо на свою дірку.
І не пісяти можу 48 годин.
Ґабі, це занадто.
Я знаю. Але чомусь не можу порвати з цим непримітним чоловіком.
Не дивися на мене.
Я все перепробувала, тільки його член тобі з рота не виймала.
- А ось і я. - Потрібна допомога.
Перестанеш спати з Джиммі, коли будеш готова. Підтримай.
Так. Чесно кажучи,
мене цікавить одне – чому ніхто мені не сказав, що ти спиш з Джиммі?
Що? З нашим Джиммі? Ні. Гидота.
- Я наче побачив. - Так.
І давно це коїться?
Відколи він обригався на твоїх заручинах.
- На заручинах. - Ще з моїх заручин?
Трясця тому Джиммі, що не розказав мені.
І тобі трясця, Ґабі.
Тобі теж, Ліз.
Трясця собакам з притулку. І пішим прогулянкам.
До дупи повʼязка.
А хоча вона хороша.
Він же мій найкращий друг.
Найкращий друг!
Пішли ви всі!
Трясця тобі, червона футболка. І тобі, леґінси. Трясця всій цій горі!
Заради такого можна й потерпіти.
- Згода. Пошукаємо камінці? - Ні.
Іспит був невдалий.
Перекинула кілька конусів і зачепила поштову скриньку.
А ті дурники все одно прийняли!
Клас! Поздоровляю.
Я так тобою пишаюся.
Піду скину речі, відсвяткуємо.
Якщо кудись їдемо, я за кермом. Твоєї машини.
Добре.
До речі, про машини, памʼятаєш, що сталося з мамою?
Чорт забирай!
- Що? - Пробач.
Я намагався знайти підхід. Але цей – невдалий.
Доцю, водій другої машини з маминої аварії приходив
до мене на роботу.
Офігіти. Коли?
На тому тижні.
На тому тижні? І ти тільки зараз кажеш?
Пробач.
А що він хотів?
Я не знаю. Мабуть, поговорити. Це не має значення.
Я його прогнав, і він пішов.
Доню, ти в нормі?
Мабуть. Не знаю.
- Я так само. - Так.
Хочеш поговорити?
Поки що ні. Але я дуже рада, що ти мені сказав.
Так. Пройшло як по маслу.
- Піду збиратися. - Давай. Люблю тебе.
«До речі, про машини»?
Дереку, що мені зробити,
щоб ти нарешті перестав за мною підглядати?
Мабуть, переїхати.
ПРАВДИВА ТЕРАПІЯ
Він вийшов з печери. Розумник.
Синку, все добре?
Ніяк не перестану думати про Еліс.
- Я... - Це емоційний біль,
але болить усе тіло.
- Пупсику, я розумію. Я люблю тебе. - І я тебе.
Такий скиглій. Скільки ще нам так жити?
- Мамо. - Що, золотко?
Зробиш французький тост?
Зараз буде.
Він кошмарний. Убий мене.
Ти прекрасна мама.
- Чувак, іди зроби нам французькі тости. - Зараз будуть.
Я йду на бранч із Саммер. Я сказала, що платиш ти,
бо ти винуватий, вчора начудив.
Ти права.
Ми йдемо на бранч не у 80-ті.
- Чудити – дороге задоволення. Ясно. - Дякую.
- Візьмеш машину? - Ні. Обійдуся.
Невже? Добре.
Я тебе приголомшив, тому не сердься, якщо питатиму про твій стан.
Питай. Але ж ти не станеш моєю тінню?
Ні.
Сідай, лялечко.
Привіт, Джиммі.
Або містер Лерд.
Домовилися, начальник.
Нехай буде Джиммі.
Наступний.
Мені сандвіч з креветками й солодкий чай.
Мені те саме, що йому, але першому.
Він купив цю вантажівку,
тому в нього довічний абонемент.
Це як перепустка без черги, тільки для Дереків. Я Дерек.
Добре.
Знаєш що? Я в черзі по каву зустріла
фудблогера
і якось зуміла не ляпнути, що це не робота,
бо так і є.
Але він хоче написати про наш фургон. І це просто супер.
Так. Справді супер.
Я не хочу бути в блогах.
Господи. Можеш почекати, доки сядемо?
Пол, я сказав Еліс. Пройшло добре.
Намалюй транспарант. «Батько року».
Цей тип явно хоче писати про те, що я ветеран.
А мені не треба тієї солдатської туфти.
Я хочу, щоб цей фудтрак був початком з чистого аркуша.
Тоді не йди на інтервʼю. Нехай піде лячна сусідка.
Ліз.
Не олюднюй її.
- Вона іноді нестерпна. - Ага.
Але вона так багато для мене зробила. Не хочу здатися невдячним.
Що пишете?
Лікарську фігню.
Це твій патерн.
Ти уникаєш складних розмов, бо вони часом болючі.
Те саме випливло минулого тижня,
коли говорили про твого тата.
Я тата не уникаю.
А коли ти востаннє з ним розмовляв?
Він знає, що в тебе є фудтрак? Знає, де ти живеш?
- Давайте про Ліз. - Добре.
Даремно я їй сказав, що піду. Якщо тепер здам назад, вона буде зла.
У нас є величезний стимул навчити тебе дивитися в очі болю.
Ти не зможеш добре почуватися, якщо уникатимеш його.
У мене є для цього інструмент. Може допомогти.
Називається «Скасувати бажання».
Наче назва еротичного трилера з Ніком Кейджем.
Справді.
Давай. Заплющуй очі.
Серйозно?
Візуалізуй свій найгірший страх розвитку розмови з Ліз.
Уяви біль перед собою, як хмарку.
І замість утікати, рухайся вперед, назустріч болю.
Скажи: «Ну давай. Люблю біль».
А тоді зрештою ця хмара вивергне тебе на світло,
з відчуттям, що ти щось підкорив. Бо так і є.
А тоді ти скажеш: «Біль мене звільнив».
Ти вже робиш?
Нє. Якесь дурне відчуття.
І вигляд у тебе дурний.
Але це допомагає.
Скажу так. Велосипед – це гаплик.
Ти не любиш, коли на тебе верещать.
Отака я дивачка.
Гумка для волосся порвалася. Позич свою.
- Ні. Вона нова. - Будь ласка. Та ну.
- А ти їх не віддаєш. - Вони в тебе гарні.
Тому я й не хочу тобі давати.
Дай. Будь ласка.
- Мала, який клас. - Я знаю.
Я тебе підтримую,
але ти мені винна вже сто гумок.
Подумаєш.
Що робиш?
Після того, як приходив той чоловік, я часто згадую Тіа.
- А ти? - Так.
Я про неї постійно думаю. Вона любов усього мого життя.
Так, про це.
Слухай, Джиммі, нам було добре,
але я думаю, треба вже припиняти те, чим ми займаємося.
Одне діло, якби в нас були справжні почуття. Розумієш?
Наче це може мати якесь продовження.
Ясно. Твоя правда. Я зрозумів.
Якщо тебе починає напружувати, я тебе почув.
Давай завʼязувати.
Так.
Може, дамо одне одному ненадовго трохи свободи?
А тоді й незчуємося, як я забуду,
що ти був перший досить високий для 69.
- З нас була сильна команда. - Сильна.
- Ми так і казали. - Так.
Треба помінятися футболками.
Кумедно.
- Добре зіграли. - Так. Добре зіграли, сер.
Так.
Я знаю, що красти в магазинах ніби не можна...
Стривай. Секунду. Тато взяв моду підслуховувати.
Тату.
Я. Не підслуховував. Нічого не чув.
Взагалі щойно прийшов.
Можеш узяти «Бронко» покататися.
Не хочу.
Ти перший за всю історію підліток з правами,
який не просить машину.
Якщо це через...
Через ПВ?
Кого?
Пʼяного водія.
Ти вигадуєш жахливі прізвиська.
Так, тату, мабуть, через нього,
але ти не міг би не тиснути на мене?
Так. Авжеж.
Порядок ти знаєш. За потреби я поруч.
Дякую.
Саммер, красти не «ніби» не можна, а не можна.
Знаєш, що добиває?
Я шкодую, що той тип прийшов до тата на роботу, а не сюди.
Я так багато хочу йому сказати.
Як він перепаскудив нам життя.
Стільки думок у голові вирує,
- і я не знаю, що з ними робити. - Роби, як я, коли тато звалив.
Напиши довжелезного листа.
Можеш не надсилати, але мені допомогло
викинути все це з голови.
А ще я використовувала його в есеях для коледжу.
Еліс. Привіт. Ти забула... Я зараз...
Привіт. Ти забула сонячні окуляри у тата в машині,
і він подумав, що це для мене виховний момент, якщо я їх тобі поверну. Тому...
- Дякую. - Піду сховаюся на дереві.
Хто цей сумний красунчик?
Я влаштую йому виховний момент.
Боже мій. Та це ж знахідка. Чекай. Я вас познайомлю. Ходімо.
Конноре, Конноре. Це Саммер. Хочу вас познайомити.
- Дуже приємно. - Ти такий дурник.
Наберу постачальника багетів.
Відчуваю, що вони з заквасок перейшли на комерційні дріжджі.
Я не знаю, що це значить.
Обережніше завтра, не говори так при блогері.
Якщо почнеш розкидатися словами типу «умамі» й «профіль смаку»,
його оргазм проллється на сирі креветки.
- Тоді я не вживатиму таких слів. - Дякую.
До речі, про блог...
Слухай, я бачив, як Коннор фліртує з тією Отем.
Тобто з Саммер?
Я знав, що це пора року.
Може, хоч киснути перестане.
А можна їй заплатити, щоб переспала з нашим сином?
Та якось мені
комфортніше буде просто побажати йому удачі.
Ти не питала, але мені теж.
- Двоє проти однієї. Вболіваємо. - Ну гаразд.
Що ти казав про блог?
Ти диви, Ліз наелектризована.
Вона вперше в такому захваті, відколи купила нам окремі ковдри.
Я знаю, я перезбуджена.
- Мені це не притаманно. - Є трохи, так.
Але ж як круто буде, якщо наш фудтрак розкрутиться?
За вас я теж уболіваю.
Не в такому плані.
То що ти казав?
Нічого. Це може зачекати.
Йо, Пол. Джиммі дав мені ваш номер.
Каже, голосової пошти ви не слухаєте, але читаєте текстові.
Я хотів поговорити з Ліз, але боягузливо спасував.
Щойно дійшло – майже 19:00. Ви, мабуть, уже спите.
А розкажу-но я вам покроково, як це все було.
Якщо багети випікати на заквасці,
то смак буде вишуканіший.
Господи Ісусе.
Ти куди подівся? Я ж чекала у ванні.
Ти сказав, що візьмеш вина і прийдеш.
Пацієнт настрочив повідомленням цілу книжку. Я зараз.
Ні. Вже пізно. Я спати хочу.
- Але... - Ти пропустив «вікно».
Скупатися чи побавитися?
Усі вікна зачинено.
Що він зробив на креветки?
Слухайте, Ґрейс,
я знаю, це важко, але ви повинні простити собі.
Я скинула чоловіка з кручі. Хто таке робить?
Я психопатка з гарним волоссям.
- Гарне волосся – це чудово. - Ось і наша самоповага вернулася.
- Я довбаний монстр. - І знов пішла.
Знадобиться час, але я вам допоможу все подолати.
Ви будете приходити щодня, хочу я вас бачити чи ні?
А можете контрабандою пронести Sour Patch Kids?
Авжеж, Ґрейс.
- Ви маєте на увазі, в задньому проході? - Ні.
Тоді авжеж, Ґрейс.
ПОЛ РОУДС ПРИХОДЬ ЯКНАЙШВИДШЕ
Мені треба йти,
але я знаю, що Браян має обговорити з вами щось юридичне...
Нема сенсу готуватися до суду, доки не висунуть обвинувачення.
Але, як ваш адвокат, я маю знати невеличку деталь.
Ви знали, що Джиммі спить з колегою по роботі?
Знала.
Дякую.
«Вона знала».
Ого-го.
Пол, будинок такий теплий і затишний.
Зовсім як ти.
Та тільки зовсім не як ти, розумієш?
Ні, я ніколи тебе не розумію.
Ти дав Шонові номер мого мобільного?
Так. Він був дуже знервований,
- попросив номер... - Якого біса?
Ти йому що, 7-Eleven?
Працює 24 години на добу, сім днів на тиждень?
Я в курсі, як працює 7-Eleven.
Тоді ти в курсі, що там беруть тільки газованку. І презики.
Красунчику.
Я не змогла заснути. Якщо ти ще зацікавлений, я...
Джиммі прийшов.
- Я... Люба, я... - Ні. Не зважай. Просто...
Паразит. Друге «вікно» пропустив через тебе.
Вибач. Я кажу це, не знаючи напевно, за що вибача...
Ти про секс. Пробач.
Я намагаюся дати Шонові інструменти, яких він потребує
для самодопомоги.
Але через тебе
щоразу, коли в нього дисрегуляція, він шукає допомоги зовні.
Ти зробив цьому пацану величезну ведмежу послугу.
- Ти мені гудеш у моєму домі? - Так.
Бо ти помиляєшся.
Пол, я щодня бачуся з Ґрейс, а знаєш чому?
Бо тебе гризе провина. Бо вона скинула чоловіка з кручі.
- І таке є. - Аякже.
А ще тому, що інколи людям потрібно більше.
Пол, ми з тобою як психотерапевти дуже подібні.
- Ану забрав ці слова назад. - Це правда.
Ми обидва дуже переживаємо за пацієнтів.
Ти можеш стверджувати, що в мене недостатньо жорсткі межі.
У тебе взагалі їх нема.
Зате в тебе їх забагато.
Та ти наче робот-психотерапевт.
Увімкнути емпатію.
Цікаво. Цікаво.
Час минув. Вимкнути.
Я ніколи не кажу «біп-бум».
А Реймонд? Ти йому дуже симпатизуєш,
але бачитися не будеш через дурнуваті правила?
Це... Я розумію.
Ти тут, а я – десь отут.
Але якби ми обидва трохи наблизилися до середини,
бо кажу тобі, Пол, інколи людям потрібно більше.
- Привіт, Пол. - Здоров.
Отримав твоє повідомлення. Цікавенне.
Ти зараз переживаєш страждання?
Та ні, не дуже. Сподівався з вами це проговорити, тому...
Не сьогодні. Скористайся інструментом, який я тобі дав,
а проговоримо наступного тижня на наступному сеансі.
- Добре. - Добраніч.
Приємно було зробити це в мене на очах.
Дуже приємно.
Я знаю, що обіцяв дати тобі спокій,
але можна застромити голову і спитати, як справи?
Давай.
Як справи?
Я пишу листа ПВ.
Ух ти.
Я не фанат цього прізвиська, але...
Я не надсилатиму.
Саммер сказала, що це дасть мені полегшення.
Скажу те, чого не чекав від себе почути.
Саммер подала чудову ідею.
- Слухай, що я вже написала. - Добре.
«Шановний містере Вінстон,
ти поламав мені життя, вилупок. Поцілуй мене в сраку».
Це сильний початок. Одразу чіпляє.
Треба й собі таке написати.
Бери ручку.
Мамин зір усе погіршується.
Їй потрібне видалення катаракти, розумієш?
- Приїжджай, переконай її. - Ти з нею живеш.
- Ти й переконуй. - Ґабі, я тому й приїхала.
Тільки не розказуй, яка ти нещасна, Кортні.
Я свій внесок зробила. Тепер твоя черга.
- Не думаєш? - Довбана свята Ґабі.
Мені ще довго розплачуватися за минуле?
Бо критику я терпітиму недовго, і ми одна одну зненавидимо.
Але що ж, раз ти цього хочеш.
- Привіт, Кортні. - Чортові велетні.
Привіт, Великий Птах. Переказуй привіт Малому Птахові.
- Перекажу. - Окей.
Малим Птахом вона називає Еліс...
Що сталося? Все те ж?
Хочеш про це поговорити?
Так. От би побазікати з давнім другом Джиммі.
Але ми все спаскудили, забув?
Ти чекаєш відповіді? Я думав, ти вибіжиш.
Я збиралася. Але згадала, що булочка розігрівається...
- Готова. - Так.
З дороги.
Гаразд, Пол.
Це так тупо, вголос розмовляти з порожнім місцем.
Поїхали.
Як це – ти не хочеш?
Чому? Бо ти здоровенний плаксивий пупс?
Може, це я винна, бо дозволила тобі скористатися Дерековим унітазом.
Ти думаєш, у нас гроші з дупи сиплються, але це не так.
Я вже взагалі не ходжу в туалет по-великому.
Припинила силою волі.
Це те, чого в тебе немає, здоровенне боягузливе чмо!
Як це – ти не хочеш? Чому?
А хоча знаєш? Взагалі-то нічого страшного. Скасуймо інтервʼю.
Справді?
Я дізналася, що його блог називається «Шніцель у блискучому обладунку»,
тому я вже його ненавиджу.
Дякую, Ліз. Я тобі вдячний.
Для тебе – що завгодно.
Я люблю цей фургон, він дуже багато для мене значить.
У мене ось що для тебе є.
Камінець. Очманіти.
Це з моїх улюблених.
Ти в порядку?
Так.
Ти мовчиш.
Я щаслива.
Дякую, Ліз.
А тепер не підходь до мене кілька хвилин.
Я зайду в фургон.
Розкладеш сам табличку? Я собі пальці прищикую.
- Слухаюся. - Будь ласка.
- Я йду гуляти. Можна ключі? - Так.
Даю донечці ключі, так?
Було б непогано, якби ти їх кинув,
не влаштовуючи слізної сцени між батьком і дочкою.
- Зможеш? - Не зможу.
- Ясно. - Але ти маєш вибір:
або я знімаю на відео, як ти ловиш ключі,
або міцні обійми значущої тривалості.
- Діставай телефон. - Те, що я хотів.
Розкриті обійми – це реверсивна психологія.
- Так. - Музику потім прикручу, і...
- Записуєш? Добре. - Так.
Почали.
- А що робити? - Знову попроси ключі.
Ясно.
Таточку, а можна мені, будь ласка, ключі?
Авжеж. Лови, доню.
Ура!
І знято.
- Була уповільнена зйомка... - Добре.
...вийде дуже кльово.
Я пішла.
А можна тебе попросити? Будь обережна на дорогах.
Буду, начальник.
- Здоров, Еліс. - Привіт.
- Йо. - Привіт. Як твої справи?
Біль мене звільняє.
- Тобто добре? - Дуже добре, Джиммі.
Чорт.
Привіт. Дзвоню сказати, що в Шона справи наче йдуть непогано.
Тому так. Ти був правий.
Звісно, я правий. Я завжди правий. Така робота.
Може, коли я буду в чомусь правий,
ти теж це визнаєш?
Розмріявся, Джимбо.
Гарного вечора, Пол.
Привіт, Рей.
А ось і він.
Дайте, будь ласка, IPA.
То де ти народився?
Ти все про мене знаєш. Маю надолужувати.
Дерієн, Коннектикут.
Скільки дітей?
А ти що тут забув?
Слухай, я поважаю твої межі. Але це не значить, що не можу бути другом.
Ми знаємо, чим закінчуються твої розмови з сестрою. Нічим.
Але поки що я підготував тобі пакунок допомоги.
Там твої улюблені штуки. Бомбочка для ванни,
добра текіла
і твій улюблений виноград, що смакує як цукрова вата.
Як його вирощують?
Виноград наче цукрова вата, а потім що?
- Різдвяне диво. - Точно.
Усе буде добре.
Дякую.
Пішов ти.
- Пішов я? - Так.
Я не рухався. Це ти хотіла мене поцілувати.
Але ти хотів мені дозволити.
Я не розумію, що відбувається.
Я прийшов до тебе з пакетом цікавинок.
- Без інших намірів... - Чесно?
З пакетом цікавинок без інших намірів?
Покажи труси.
- Що, вибач? - Покажи.
Ти чув. На тобі червоні? Сексі-боксери, які я люблю?
Покажи мені свої труси.
Я не збираюся показувати тобі своє спіднє.
А чому? Тобі є що приховувати?
- Покажи спіднє. - А знаєш що?
- Це перетворюється на цирк. - Показуй.
Ґабі, це вже цирк. Я піду.
- Це ти влаштував цирк. - Я йду.
- Сам ти клоун. - Ні.
- Покажи труси. - Ні. Стій.
- Я не даю згоди. Ні. - Покажи труси. Дай побачу.
- Показуй! - Чого ти така сильна?
Покажи! Покажи!
- Покажи труси. - Відпусти мене. Не повторюй.
- Не повторюй! Ні! Не покажу! - Покажи труси!
Так.
Гаразд.
Але це ти зробила до мене крок.
Я нічого не скоїв.
Скоїв, бо ти знав.
- Що знав? - Серйозно? Змусиш мене казати?
Джиммі. Ти знав, що в мене вже є почуття. Так?
Але ти такий егоїст, що продовжував зі мною трахатися.
Так? Просто визнай.
Так.
Вимітайся з мого дому.
- Не треба. - Пішов нахер.
Добре.
Вали.
Мені дуже прикро.
Та пішов ти.
Переклад субтитрів: Олена Любенко