Привіт.
Ти голодна?
Ой, чорт, чорт!
Це помилка. Вибач.
Ти не винен. Я просто... Господи. Яке ж я гівно.
Неправда.
Саммер – моя найкраща подруга. Їй не можна про це знати,
і нікому не можна знати, взагалі. Я...
Доброго ранку, герою. Яєчний сандвіч, гаряченький.
Ти поспав?
- Так. - То ворушися. Такий гарний день.
Він не стукає?
Коли сандвічі гарячі – ні.
Бачила б ти Шонове обличчя.
Він був такий розлючений і вбитий.
Як я, коли почула, що в мене буде третій хлопчик.
Не картай себе.
Хто не продавав компанії
батьку, який став партнерові чужим?
- Нащо ти це кажеш? - Бо ти пожартувала,
і я подумала, що ми жартуємо.
- Мені можна жартувати. Тобі – ні. - Добре. Спокійно. Іди сюди.
Дай обійму. Вибач. Іди сюди,
іди, іди до мене. Ти все витримаєш.
- Чорт. - Так.
Твій ніс у мене на грудях, можна пожартувати?
Ні, але мені подобається.
Бачив би ти обличчя Ліз.
- Я втратив самовладання. - Усі ми помиляємося.
Коли в мене був чорний період,
я під кайфом зʼїв половину біопроєкту Еліс.
На свій захист скажу: то була модель людської ДНК з желейок.
Їй поставили двійку. Але було смачно.
Дякую, що завжди щось кажеш у тему.
У голові не вкладається, що я так на неї накричав.
Ох, чорт.
Бляха!
Може, я до кінця життя уникатиму Ліз.
Я пробував. Не вийде, Шон.
Вона тебе знайде.
У тебе коліно в крові.
- Не питай. - Що сталося?
Боже! Я ж попросила, не питай. Не дійшло?
Вибач, доню.
- Боїшся її? - І що? Ти боїшся Ліз.
Ще й як боюся. Вона страшна.
Усе псу під хвіст.
Ні.
Я знаю, як тобі все виправити.
Джиммі сказав обговорити це з вами.
Люблю, коли Джиммі щось каже.
Нам буде класно, бо я ніколи не ходила на терапію.
- Аж не віриться. - Вражайте мене.
ПРАВДИВА ТЕРАПІЯ
Я знаю, ти думала, що робиш мені добро.
Даремно я зірвався. Прошу вибачення.
Це я мала з тобою поговорити.
Вибач мені.
- Усе нормально. - Добре.
ГРІЗНА СУСІДКА ПРОДАЄ БІЗНЕС
Молодці.
ШОН ЗРЕАГУВАВ ЕМОЦІЙНО РОЗРУЛИЛИ
Ліз, я спробую говорити щиро.
Я радий, що ви сюди прийшли.
І все?
А що, спустити штани й поаплодувати сідницями?
Ясно.
- Скільки ти йому платиш? - Нічого.
Справедливо.
Ну дякую.
Це вдала ідея. Їсти пончики я люблю більше, ніж гуляти.
Глянь на цю малявку.
Він чи вона нізащо не витримає цілу прогулянку.
Він чи вона? На ній рожевий светрик з написом «Емілі».
- Моя черга. - Добре.
Привіт. Яка ж ти гарнюня.
Мені ти це вчора казав.
Якщо всі гарнюні, то ніхто не гарнюній.
Чарлі, ти природжений татко.
Не треба на нас чинити репродуктивний тиск, Джеймс.
Нас це зблизило, коли зустрічалися.
Ми не хочемо мати дітей.
Це ти не хочеш мати дітей.
Я сказав, що мене це влаштовує, а не що не хочу.
- Хто ти? Що коїться? - Дамо їм побалакати.
Чому? Це такий інтимний момент.
- Саме тому. - Нічого.
Я б хотів мати дитинку.
Але якщо її не буде,
тоді я – герой, який піднявся над обставинами, щоб зберегти шлюб.
Я теж можу бути героєм, удаючи, що міркую над цим.
Це така хоробрість.
Можу порекомендувати агента з усиновлення.
- Наш друг. - Це було б чудово.
Тобто якби Браян захотів.
Чарлі, ти смієшся? Браян – герой.
Ой-ой. Хтось обкакався.
- Тобі допомогти? - Так. Будь ласка.
Ходімо, смердючечко.
«Чарлі, ти природжений татко»?
Не вали на мене. Це ти не дав загнутися нашій дружбі.
Я... Цей запах.
Привіт, хлопче.
Батько стрімко увірвався у твоє життя,
тому уникати теми не вийде.
Ви з ним говорили?
Він хоч знає, де ти живеш?
Ви питали про це на тому тижні
й по очах прочитали, що відповідь – ні.
Точно.
Чому ми постійно вертаємося до тата?
Я знаю, що твій тато якось нашкодив вашим стосункам,
але ти мені про це не розповідав.
Як я знаю?
Я вже тисячу років цим займаюся.
Чому ви терапізуєте мене на кухні?
Ви з Джиммі постійно балакали за межами кабінету.
- Ось і я пробую. - За десять кроків од дверей?
Дрібними крочками.
Кажи.
Вибачте, на роботу треба.
Чому ви й досі тут?
Бо я наклала вам купу в шухляду стола.
Спокійно. Я просто забула ключі.
Ось чому я не люблю виходити з кабінету.
ТАКИ ПОДИВИВСЯ
Як пройшло з Ліз?
Вона не випорожнилася мені в стіл. Мабуть, це вже перемога.
Не можу витягти з Шона відверту розповідь про батька.
Навіть пробував розговорити не в кабінеті.
Ти застосував до нього джимінг.
Так пацієнти називають мої неортодоксальні методи...
- Я цього слова не вживатиму. - Побачимо.
Ми з Шоном усе ще дружимо.
Хочеш, я ще раз спробую на тему батька?
Ні. Більше ніяких втручань.
Ти вже не його терапевт.
Не лізь.
Добре, Пол, не полізу.
- Аякже. - Що? Я вмію не лізти.
- Не чіпаю багато речей. - Назви одну.
Тренажер-велосипед.
- Невдалий приклад. - Я тебе знаю.
Щойно Шон розклеїться, ти піддасися.
Ти не можеш не допомагати.
Я можу не робити все, що вирішу не робити.
Чому написано: «Я сюди попісяла»?
Де?
Та боже... Дай сюди.
- Це ти написав, Пол? - Твоя кінчена скажена сусідка!
Мене турбує Шон.
Працюючи з батьком,
він невдовзі може зірватися.
Нереальна смакота. Ти це куштував?
Важко було виганяти тебе з дому,
але я знав – тобі потрібно трохи суворої любові.
І дивись, який ти став.
Які ми обидва стали, правда ж?
Мама спочатку трохи злякалася,
а я сказав: «Та ні, хай буде мужиком».
Усе добре?
Так. Я в нормі.
Я любила той фургон. І відмовилася від нього просто так.
- Співчуваю. - Хріново.
Я спала з тим, кому на мене пофіг.
Мушу залізти до нього в дім, забрати речі
і свій улюблений вібратор.
- От халепа. - Він дорого коштує?
На деякі іграшки ми скидалися.
Я вас обох заткну за пояс. Чарлі хоче дитину.
- Це не справжня проблема. - Дітки класні.
- Заведіть дитину. - У кого буде дитина?
- У Браяна. - Поки що не видно.
- У мене не буде дитини. - Буде.
Це шлюб.
Якщо хтось один хоче дитину, рішення прийнято.
Або у вас буде дитина, або розбіжитеся.
Або ви домовитеся,
бо ваше з Чарлі кохання здолає всі перепони.
Я теж хочу собі Дерека.
Тоді це найкрутіший збіг обставин усіх часів.
Це мій найкращий дружбан з роботи,
Деррік.
Усім привіт. Ліз.
- Привіт, сонечко. Як ти? - Радий бачити.
- Як добре пахнеш. - Дякую.
Ти завжди добре пахнеш. Ну все.
Добре.
Ти не повіриш, але Ґабі щойно сказала, що хоче...
- Мовчи. - Нічого. Вона хоче нічого.
- Нічого? - Так.
Схоже на брехню, але я повірю.
- Ми їмо тут чи... Ні. - Ні, ні.
- Тут дуже сумна атмосфера. - Так.
А ми, Дереки, любимо щастя.
І до речі,
хотіти Дерріка – це нормально.
- Добре. - Ще раз вітаю з дитинкою.
- У мене не буде дитини! - Добре.
- Жду не діждуся його дитинки. - Ніяких дітей. Ні.
Мені потрібна розрада в житті, а то буде повний депресняк.
Я на межі того, щоб сісти у ванну, плакати й пити вино.
А я б залюбки сіла з тобою.
Сяду з другого кінця ванни,
будемо торкатися ступнями
й переплітати пальчики, отак.
- У нас велика ванна. - Я знаю!
- То ходімо! - Боже... Стій. Ні.
Ми ж обіцяли цього не робити. Не ковзати у прірву.
Будемо діяти на випередження.
Я готова.
Щоб себе підбадьорити,
я піду в притулок фоткати собак, яких мають приспати.
Стань організаторкою свят.
На сайті хрінові фотки.
А я зроблю гарні, щоб цих собачок узяли додому.
- Ти йдеш зі мною. - Залізне ні.
Я сприйму дитину так, наче це справжня проблема.
Це і є справжня проблема!
- Все одно ні. - Ні.
- Що за фігня? - Вибач.
Коли ти барабаниш пальцями, я знаю, що ти накручуєш себе,
але ми з Полом узгодили, що два терапевти – це шкідливо.
- Тому я не втручаюся. - Мабуть, приємно.
Ти на мене забив. Якщо в мене буде зрив, це не твоя вина. А якщо все вийде,
- це тому, що ти мене передав кращому. - Ого.
Ти навіяв мені почуття вини, меншовартості й мудацтва одним реченням.
- Я це вмію. - Гей.
Я мушу викликати таксі на тренування.
Нам треба моя машина.
За неї заплатимо ми?
Їй буде ніяково, коли почує, що я їду
на огляд уживаної машини.
Зараз ти їй не кажеш, щоб потім тицьнути носом?
Батьківство, малий.
Добре. Побачимося.
Хочеш зі мною?
Провітришся.
Добре. Чому б і ні?
Красунчику.
Розслабся і невимушено всміхнися.
- Не ти. - Я знаю, але визнай, що вийшло.
Знайди пса з добрими очима.
У всіх очі однакові.
Великі химерні кульки, повні осуду.
Ну все. Ставай.
Твоя черга на фотосесію.
- Я знаю. - Ти вперше бачиш собаку?
- Це як три собаки. Сидіти. - Господи.
Добре.
Нам з Чарлі не до дітей. Ми дуже зайняті.
Ти тут о 15:00 у вівторок.
Маю право, бо в мене ПДБД.
Подвійний дохід без дітей.
Ми хотіли розтринькати ці гроші на подорожі.
Мауї. Непал. Париж.
Я впевнений, що в Париж з дітьми не пускають.
Пускають.
Там курять, і дезодоранти заборонені.
Знаєш що? Ходімо з ним у парк.
А нам хіба можна?
Тобі можна. Ти найбільший спонсор притулку.
- Що? - Я дала їм дві штуки як твій подарунок.
Дві тисячі?
Я міг купити електровелик, Ліз. Чи нові литки.
- У тебе чудові литки. - Хотів, і маю. Ну все, вперед.
Стрибун який.
Слухай...
- я тебе заблокував. Вибач. - Та нічого, Дерріку-два.
А ще цікаво – я уявляла, що в тебе спортивна машина.
Серйозно? А на мудило не буду схожий?
У цих окулярах ти вже впорався з завданням.
- Яких окулярах? - Ух ти.
Потім підберу. Вони за рецептом.
Ти без них не можеш.
- Допомогти чи... Так? - Дякую.
- А я підберу мудацькі окуляри. - Дякую.
- Ага. Нема за що. - То що в нас тут?
Зубна щітка, вишукані бюстгальтери.
- Печиво. Прикольно. - Печиво не моє,
але я його заслужила тим, що розтоптала свою гідність.
То це коробка розриву. Знайомо.
- Розказати, як я помстився колишній? - Давай.
Думав про неї місяцями, дуже довго журився.
- Вона не витримала. - Та ясно.
Я й досі часом годую її кота.
- Так їй і треба. - По заслузі.
- Це мій мобільний. - Твій – у тебе в руці.
Це... Це мій другий мобільний.
Той, що під вібратором?
Алло. Робочий номер Ґабі. Вона передзвонить.
Який улюблений?
- Червоний. - Оцей.
- Гарний. - Як ти його звеш?
Кліффордом, бо...
- Великий і червоний. - Великий червоний.
ГАЛЬМУЙ
Вулицю перекрито. Їдьте в обʼїзд.
Ви не перекриєте дорогу,
бо робите ремонт у будинку Расистки Пем.
Для вас вона, мабуть, Пем.
- Для нас вона теж Расистка Пем. - Ну, посуньте конус.
Добре. Дорогу відкрито.
Закрито. Пізно.
Не будь козлом.
А ти крутий? І що ж ти зробиш?
Спокійно. Шон. Воно того не варте. Дихай.
Дихай.
Шон, сядь на місце. Стій.
Сядь у машину, Шон.
Будь ласка. Шон!
Будь ласка. Заради мене.
Це було погане рішення.
Ці хлопці знатимуть, де ми живемо.
Не знатимуть.
Ти припаркувався за квартал, і ми перлися пішки.
Бо кремезнішого мужика я ще в житті не бачив.
- Таки здоровило. - Шон.
Я не знаю, що сталося. Усе раптом побіліло, як раніше.
Я цілий день працював з татом.
Просто я заведений.
Чому?
Коли я вернувся з Афганістану...
все навколо було безглузде.
Дуже важко було знайти причину жити далі,
а...
він поводився так, наче все добре.
Це жахливо,
але тато не винен у тому, що не читає думок.
Я йому казав!
Казав, що в мене проблеми.
Ти знаєш, як це для мене важко?
Я буквально благав його про допомогу...
і знаєш, що він зробив?
Сказав, що я очуняю.
От що за херня?
А потім не хотів про це говорити.
Але я влазив у бійки. Почав битися,
і тоді він виліз зі своєю суворою любовʼю.
Вигнав мене з дому.
А тепер думає, що він герой, бо я нормально живу?
Наче це все завдяки йому?
Я тебе зрозумів. Шон.
Ти пережив жахливий біль. Батько тебе підвів. Я розумію.
Це дуже складне питання, ясно?
- Він хороша людина, ясно? - Я знаю. Розумію.
- Він мене любить. - Я знаю, що любить.
Гарував заради мене, а я завдав йому проблем.
Тому я не хочу слухати, як ти поливаєш брудом мого батька.
Я розумію. Більше не скажу ні слова. Тихо.
Сядьмо. Посидимо хвилинку.
- Вибач. - Усе добре.
Дякую.
Цікаво, що Пем робить з будинком.
Який ти з ним чемний.
Я стегном відчуваю його яйця, вони гарячі.
Ти його любиш, і дитинку полюбив би.
Не зможу, Ліз.
З мене був би паскудний тато.
Спокійно, ПДБД.
- Бути батьком – це... - Хлопчику потрібне повітря.
Ні!
Стій! Собако!
Стій, стій!
Сестра, коли дзвонить, вічно така:
«Ти не повіриш, що сталося» – а там якась буденна дрібниця,
типу в мами перука в супермаркеті впала.
- Перуки таки падають. - Так.
Ви й досі тут?
А тобі на заняття не треба, Точко Джі?
Не зви мене Точкою Джі перед новими друзями.
- Чому? - Потім скажу.
- Це цікаво. - Добре, дякую.
Але він правий. Треба їхати надихати юне покоління.
Це добре.
- Радий знайомству. - І я рада.
- Бувай, Ді. - Бувай, «Діскверд».
- Надів мудацькі окуляри. - Бачу, молодець.
- Зустрічайся з ним. - Що? Ні!
- Ти його хочеш. - Я зайнята.
Чесно, я й досі не оговталася від Джиммі.
- Ясно. - Поки що
для мене найкраще буде замкнути дірку на замок.
- Не дивися туди. - Чого? Ти ж показуєш.
- Моя дірка, і показую. - Вибач. Як хочеш.
Піду пошукаю ножиці так, щоб не питати Ліз, де вони.
Справа на цілий день.
Батько не дозволяє робити тату?
Рано чи пізно дозволить.
Де краще набити – тут чи, може, тут?
Не знаю. А ти як думаєш?
І там, і там буде гарно.
Ти на неї не глянув.
Так...
Тут щось не те.
Я забула гуак.
Без гуаку – ніяк.
- Вона все знає. - Не знає.
- Прошу тебе, поводься спокійно. - Я спокійний.
Я спок, як доктор Спок.
Це не прізвище.
- Я забула в тебе гаманець? - Ні, але та кімната вже не буде чиста.
- У ній привид нашого вчинку. - Господи боже.
- Тату. - Я йду у справах. Щось купити?
Ні. Люблю тебе.
Те саме. Бувай, Конноре.
Люблю вас.
Не люблю, вибачте.
Добре.
Чувак.
Ти не будеш шокована,
але твій батько нікому не казав, що ти приїдеш.
Бо це не твоє діло, Джиммі.
Це моя Фортеця самотності.
- Гумористка? - Ага.
Як місіс Мейзел.
Що? Я дивлюся телик.
Меґ виголосить промову
про стійку енергетику.
- У Калтеху. - Та ну.
- Та невелике діло. Ні. - Величезне.
Перестань. Жду не діждуся.
Мені треба з тобою переговорити.
Я піду...
І повернуся, якщо почую «гав».
Що таке?
Шон розповів про свою проблему з батьком.
Я не ліз, але він ледь не побився.
З ним усе добре.
А потім він просто... розказав мені.
Коли в Шона були важкі часи, він просив у батька допомоги.
А батько знехтував проханням. Просто ігнорував його.
Він тобі просто це вивалив, без розпитувань з твого боку?
Так.
Сказав, що він заведений після роботи з батьком.
А тоді... Так.
А я... просто спитав: «Чому?»
- Що ти спитав? - «Чому?»
- «Чому?»
- Ти спитав: «Чому?» - Я спитав: «Чому?»
Чому ми граємося в словесний пінг-понг?
Я сказав це ніби мимохідь. Такий: «Чому?»
- От срака. - Пол, у нього була істерика.
Я не мав часу просити його заплющити очі
і уявити великий чорний торнадо.
Це хмара. І я знаю, що ти це знаєш.
А ще я знав, що їду сюди, щоб мене висварили,
але приїхав. Знаєш чому?
Бо для мене важливо тільки допомогти Шону. А для тебе?
Я його знаю. Ти хоч читав мої нотатки?
Не відповідай.
Бо ти більше не слухаєш мене, хоч би що я казав.
А ми повинні працювати в парі.
Працювати в команді, як Бетмен і Робін.
Можеш бути Бетменом. Ти вже говориш як він.
- Ти за це поплатишся. - Бетмен саме так і сказав би.
Чому ти й досі такий злий на мене?
Усе ще хочеш дати мені якийсь урок? Бо я розумію.
Я напартачив з Шоном.
Але, будь ласка, не кажи, що ти злишся, бо він мені відкрився
і розказав те, про що мовчав з тобою.
Скажи, що твоє еґо не аж таке велике.
Бувай, Джиммі.
Пол.
Гав.
Ти задоволеніший, ніж я очікувала.
Здається, я вперше переміг.
Розкажи, яке це відчуття.
Я й досі не оговтався.
- Краще ти розкажи про Калтех. - Боже.
Мене знудить. Я не можу про це говорити.
- Хвилюєшся? - Дуже.
Це... Моя промова...
Вона задовга.
Ух ти. Дуже навіть непогано.
Але ти намішала тут структуралізм і функціоналізм.
- Гарний будинок. - Дякую.
Але в тебе такого не буде, якщо завалиш цей проєкт.
- Тому зосередься. - Добре.
- Але ж класний будинок? Так. - Так.
У всіх ванних тепла підлога, тому...
- іноді я сиджу на підлозі. - Супер.
- Привіт. - Вибач.
Не знав, що ти зайнята. Я швидко.
У мене перед очима стоїть твій замок на дірку.
Серйозно? Ну клас. Це Кіша.
Вона тебе чує, навіть коли шепочеш.
То це ви йому не даєте?
Працюй над проєктом.
- Тепер вона думає, що в нас секс. - Кльово.
Я ось чому подумав, що Деррік тобі підходить.
Бо ти завжди дбаєш про людей.
І пора вже комусь подбати про тебе.
Я скинув тобі його номер.
- Подзвони йому. - Що? Та ну.
Ми не знаємо, складеться у вас чи ні,
але, Джі, ти заслуговуєш на щастя.
Це так приємно.
- Дякую. - Ти найкраща.
І я хочу собі Дерека.
Усі хочуть.
У нас зʼявився собака. Ти з ним ще познайомишся,
бо йому накладають шви на лапу
- і оперують око за всі гроші. - Жду не діждуся.
- Браяне, це Стюарт. - Привіт.
Це Майклів друг, агент з усиновлення.
Що, вже?
- Так. - Ого.
То з чого це все починається?
Якщо вам цікаво, які немовлята є в наявності,
то я кількох тримаю в багажнику.
- Що? - Жартую.
Люблю, щоб було весело.
Я приїхав аж з Тарзани. Можна мені швиденько в туалет?
Далі по коридору.
Дуже вам дякую.
Чарлі, вибач.
Я цілий день думав про дітей,
і я... я навіть про собаку не можу подбати.
- Навряд чи я готовий до такого. - Не страшно.
Дарма я тебе налякав Стюартом.
Я...
Чому я боюся бути щирим?
Я дуже хочу бути татом.
Я хочу три панчохи на Різдво
і хочу сидіти за кермом, озиратися через плече й казати:
«Чесне слово, ми зараз нікуди не поїдемо».
І я хочу бути татом з тобою.
Хіба в душі ти не хочеш того самого?
Авжеж.
У вас закінчився туалетний папір. Інформую.
Дякую, Стюарте.
Коли твій партнер так сильно щось хоче,
як ти можеш відмовити?
Браяне, бути батьком – це прекрасно.
Перші шість років вони вірять усьому, що скажеш.
Ти ж любиш костюм Шер на Гелловін?
- Так. - А зараз уяви,
що в тебе на руках немовлятко в костюмі Сонні.
Боже. А в немовлят ростуть вуса чи купимо накладні?
Я жартую, але тільки на 75% певен, що жартую.
Я провалю цей іспит.
Я поверховий нарцис, заручник власного марнославства.
І хоч я люблю себе таким,
я вредний, я критикан.
Я такий, як мій тато.
А він у плані батьківства не дуже добре впорався.
Я була така ж, як ти.
Дуже боялася, казала, що в мене ніколи не буде дітей.
На щастя, Дерек наділений дивною здатністю дивитися в очі,
казати, що все буде добре, і щоразу ти йому віриш
і в тебе течуть сльози.
Я дуже рада, що послухалася, бо коли ти народжуєш дитину
- або, у твоєму випадку, розпаковуєш... - Ого.
...ти зненацька все усвідомлюєш.
Браяне, ти такий безпощадний до себе.
Але ти вже – один з найбільш емпатичних моїх знайомих.
Коли бачиш, що хтось тебе потребує,
глибоко вдихаєш і простягаєш людині руку.
Чого ще можна хотіти від батька?
- Дякую. - Ну от.
Хай зробить своє.
Ді, йому потрібне фірмове.
Браяне, подивися на мене.
Хай там що...
усе буде добре.
Пробрало.
Мене пробрало.
Ти в нормі?
Не спиться?
Про пацієнта думаю.
Могла б і здогадатися.
А ти чому не лягаєш?
Хвилююся перед промовою.
Ти впораєшся на відмінно.
Дай хильну.
Турбує мене один мій хлопець.
Багато нерозвʼязаних проблем з батьком.
Боже мій.
Це через мене?
Це прозвучить як психологічні нісенітниці,
але кілька тижнів тому я йому сказав:
якщо ти не подивишся в очі минулому...
воно тобі помститься.
І не можу позбутися відчуття, що назріває якесь паскудство
і воно невідворотне.
Екстрасенсом став?
Коли займаєшся цим так довго, як я,
то вже відчуваєш, коли щось висить у повітрі.
Травми, з якими не працювали.
Конфлікти, яких уникли.
КОРТНІ
Два гудки. От зміюка.
За відчуттями все так, наче ті старі скелети підкрадаються
і зараз гризонуть за дупу.
Думаєш, маячня?
Трохи.
Але гарний спосіб повідомити –
мама приїде в місто на мій виступ,
і поки вона буде тут...
хоче й тебе побачити.
Яка радість.
Я тебе хочу спитати.
Як думаєш, у мене велике еґо?
Вибач. Я думала, ти жартуєш.
Ну, подумаємо.
Колись ти був такий одержимий роботою,
що не виховував мене 18 років.
Могла просто сказати «так».
Я дуже рада, що ти приніс мені каву о восьмій ранку,
але постає питання.
- Ти жайворонок? - Так. Сьогодні це моє третє побачення.
- Тоді ми несумісні. - Так.
Але в мене в духовці бекон з кленовим сиропом.
Тому залишайся.
А ще є треп-ремікс саундтреку «Володаря перснів».
Там 30 хвилин. Коли закінчиться, мені треба на роботу.
Погано те, що 15 хвилин нашого побачення
я перевдягатимуся в ансамбль з меншим декольте, якщо ти не проти.
Бо пацієнти цього не витримають.
- Відволікає. Так. Дуже. - Справді? Дякую.
- Ти подивився? - Лише очима.
- Кумедно. - Гарні.
Ну звісно, сестра дзвонить.
- Дай телефон. Я по-своєму. - Добре. Удачі.
Алло. Ви подзвонили в офіс Ґабі Якось.
- Вона не може підійти. - Клас.
Вибачте. Що?
Як я можу трахнути себе в рот?
- Сама поговори. - Дай сюди.
Чувиха, що? У мене побачення, кава й бекон.
Мама потрапила в аварію. Вона в лікарні.
Але ти мене уникаєш, тому я більше нічого не скажу.
- Співчуваю. - Ні.
Якби щось серйозне, вона б не кинула.
- Але знаєш, треба їхати. - Так.
Зробиш послугу?
Дістанеш кленовий бекон з духовки?
А тоді повідчиняєш усі вікна,
щоб не пахло кленовим беконом?
- Кажи просто «бекон». Ти поспішаєш. - А код
замка на дверях – 80085.
Так, слово «boobs», цицьки. Нікому не кажи.
Бекон, вікна, цицьки.
- Сказати всім. - Дякую.
І приємного прослуховування.
Моє золотце.
- Їдь до мами. - Ага. Бувай.
Що... Хто це?
- Що ти робиш? - Не знаю.
Здалося, що ти зайдеш і накажеш прибрати в кімнаті.
У мене справді велике еґо.
Я в курсі. Так.
Твоє лице займає всю обкладинку книжки.
Бо я її написав, хіба ні?
Зазвичай я б не переймався тим, що Шон відверто розповів
про свого батька не мені, а тобі.
Але якраз перед тим я його спитав
і геть забув, що спитав його перед тим. Просто...
Яка різниця? Я постійно все забуваю.
- Тому записую. - Я теж.
Просто...
з цим...
з хворобою Паркінсона стає все складніше
і...
Мені страшно, що я втрачаю розум.
Нічого подібного, Пол.
Пропоную угоду.
Коли ця пора настане, я тобі скажу.
Ти погано сприймеш, з отакою міною.
Наговориш мені різної гидоти.
А я все одно скажу.
Але зараз я тобі кажу:
чоловіче...
тобі й досі немає рівних.
Я знаю.
І прошу вибачення за те, що я іноді такий нестерпний.
Ти думаєш, я ніколи тебе не слухаю.
Я тобі щось покажу.
Тільки не пащекуй.
Ми з Реєм бачимося
завдяки тобі.
У тебе є друг.
Я завів тобі друга.
Я замовкну. Але скинеш мені фотку?
Ні. До роботи.
Я переглядав нотатки про Шона, які ти мені скинув.
Так, я прочитав їх одразу ж, як ти переслав.
Не усміхайся.
Коли він втрачає звʼязок з реальністю, все біліє.
Що це означає?
Отже, Нік Фуррі, ти вперше йдеш у гості гратися.
Але попереджаю:
ця людина, Ліз, кепкуватиме з твоєї повʼязки на оці. Тому...
Агов?
Що ви тут забули?
Вибачте. Еліс забула гаманець.
- Хотів покласти у скриньку. - Дайте мені.
Добре.
А можна спитати?
- У них усе добре? - Ви знущаєтеся?
Вибачте. Так. Пробачте.
Стійте.
Їм уже краще.
Нам усім краще.
Дякую.
А з вами все добре?
Так.
Я в порядку.
Переклад субтитрів: Олена Любенко