Не сте виждали Съмър ядосана. Страшна е. Може буквално да ме убие.
Само да посмее. Такъв шут ще й тегля, че ще отлети.
За бога, тя й е първа приятелка.
- Искам Алис да знае, че съм до нея. - Обичам те.
А и коя не е чукала гаджето на съученичка!
Аз спах с Джъстин на Шона.
Сдобрихме се, като го одумвахме как реве при оргазъм.
- Какво лошо има? - Добре де.
- Със Съмър се обичате, нали? - Да.
- Ще й мине, дай й време. - Права си.
- Добре че пак дойде, обичам те. - И аз.
Аз ти казах същото, а ти заяви, че съм тъп и не разбирам.
- От устата на Габи звучи по-умно. - Ясно.
Тя се завърна!
- Радвам се! - И аз.
Пак се събрахме!
Вече подвиквахме.
- Никакво кафе, ще донеса шампанско. - Шампанско!
Това харесваше ли ми, че не помня?
Съмър не можела да говори с мен, защото била заета да чука приятелите ми.
Миличък, няма да си легне с Даниъл, ръцете му са миниатюрни.
- Мамо... - Стига си се самосъжалявал.
Взех решение. Утре се връщаш в колежа и точка.
Цял живот ме командориш!
Веднъж имам нужда от подкрепа, а не ми я даваш.
- Ти си една... - Кажи го де.
- Той ме нарече "гигантска кучка". - Жив ли е още?
Казах му да внимава, иначе ще го убия и ще си родя друг син.
- Още имам овулация. - Ще го разглася.
Алкохолът ще ми помогне да забравя какво стана, наздраве.
Наздраве за Конър.
Извинявайте. Ало?
- Хубаво е. - Какво?
- Здравей. Как е той? - Доста бой е изял.
Кракът му е счупен, оперираха го. Преди да влезете, предупреждавам ви...
- Какво? - Не е на себе си от лекарствата.
Я, кой е дошъл! Любимата ми група - "Габи и белите спасители".
- Смешно е. - Хайде, почвайте да пеете!
Аз съм призрак.
- С какво са го натъпкали? - Явно е силно.
- Аз бях, криех се под одеялото. - Да, видяхме.
- Навряха ми тръба в чепа. - Късметлия.
Ама човекът беше адски свестен.
Ако ще ти навират тръба в чепа, знам точния навирач.
Ще си го запиша. Знае ли човек!
- Казва се Лорънс. - Лорънс е въображаем.
Да знаеш, че можеш да разчиташ на всички ни.
Ти и Пол сте винаги до мен.
И виж колко добре върви. Благодаря, Тикво!
- Тикво? - Лепна му.
Лиз! Любимата ми ортачка, която ме предаде.
Взе ме под крилото си и после ме накълва.
- Жестоко. - А ти какво правиш тук, Джимиебке?
За твое сведение, вече не съм Джимиебка.
- Джимиебката е такава до гроб. - Прав е.
- Тъй чух. - Стига.
- О, не. - Мамо, тя се опита да ме целуне.
- Глупости! - Алис?
- А сега се мляска със странното съседче. - Вярно, особняк е.
- Това звучи в главата ми на свиждания. - Още един особняк.
Брайън, внимавай, надрусан е и обижда наред.
Ето го най-великия адвокат! Обичам те.
- И аз те обичам. Много мило. - Какво ти става, Шон?
- Но не си вземай дете, ще си ужасен баща. - Леле!
- Сега кажи за мен. - Яж чеп, Пам.
Това си го биваше.
Искам да видя баща ми. Тук ли е?
Тук беше, миличък, но имаше работа.
И вие си тръгвайте, нека си почива.
Ще дойдем пак след няколко часа.
- Хубаво, Тикво. - Главата ми е съразмерна на тялото.
Грамадна е.
Може ли за секунда?
Като разбра, че Шон пак се е сбил, Тим се ядоса и си тръгна.
Не искам Шон да го чака напразно.
Говорете с баща му. Имате ли такава практика?
Не е обичайно, но има един нов метод, наречен "джимосване".
Не. Лекуваме Шон и искаме да помогнем,
но това, за което питате, не влиза в задълженията ни.
- Ясно. Благодаря, че дойдохте. - Дръжте ни в течение.
Исках да надзърна, за да видя бебетата.
Но не пускат външни лица. Трябвало да съм близък, пълен абсурд.
СЪЖАЛЯВАМ. ЛУИС
Защо са премахнали...
Мога да те закарам, но ще минем през химическото.
- Мога и аз да те метна. - Да, но в химическото раздават дъвки.
- Е, тогава... - Изкушаващо.
- Избирам Брайън. - Повече дъвки за мен.
- Но благодаря. - Чао.
Къде е кафето?
Казах, че отивам за кафе,
но позвъних на бащата на Шон, обаче явно ме е блокирал.
Питах майка му къде може да е и тя каза, че когато е напрегнат,
лови риба на езерото Балбоа.
Какво ще кажеш? Да го намерим и да го убедим да се върне.
- Няма да "джимосвам" баща на пациент. - Използва термина.
Вярно, с укор, но все пак го каза.
- Не се брои. - Напротив.
- Не. - Да.
- Не се брои. - Не.
- Не хитрувай. - Ти искаш да джимосваш.
Но се опъваш, само и само да не признаеш,
че сме замесени от едно и също прекрасно тесто.
Изприказва един вагон глупости. Дори не знам откъде да започна.
Добре, ще отида сам. Слез и си поръчай превоз онлайн.
- Не знам как. - Затова си на тоя хал.
По дяволите. Добре де, ще дойда. Но само за да те държа изкъсо.
Не ме удовлетворява.
Държа да си признаеш, че го искаш, иначе слизай от колата.
- Добре, да го джимосаме! - Слава богу, нави се!
Опасявах се, че съм прекалил.
Кортни ми отне младежките години, а ме обвинява заради мама? Как ли пък не!
- Какво искаш да кажа? - Че макар Кортни да се е взела в ръце,
няма проблем да я насилвам да се грижи за мама.
Постъпваш правилно.
И че не е възмутително да не присъствам на операцията.
И за това ли трябва да те подкрепя?
Да, процедурата е амбулаторна. А и сестра ми ще е там.
Така те искам. А ако майка ти ослепее при операцията,
дори няма да види, че те няма.
- Много мило, че го казваш. Обичам те. - И аз.
Колко си талантлива! Кучетата изглеждат страхотно.
За това обаче не знам, гледа някак нагло.
И чука всички наред, а после ги отсвирва, което не е добре.
- Какво правите? - Украсяваме.
- Крупен спонсор съм, влязохме си сами. - Това е забранено.
Казахте, че снимките ми не са подходящи за уебсайта,
но имам нужда от победа покрай гадостите, които ми се случват -
деца, каравани за сандвичи...
- А и овулация нямам, но си трайте. - Това не е нужно да го знам.
Просто се надявах да си затворите очите и да приемете снимките ми.
Моля ви.
- Добре. - Благодаря.
- Ще ги свалите, като си тръгна. - Да.
- Няма значение. Сама ще ги махна. - Не!
- Няма нищо. - Има.
Дано не осиновят ни едно от кучетата ви. Надявам се да ги...
Всъщност не. Надявам се те да живеят, а да убият вас!
- Стига. - Не е вярно.
Не говоря сериозно. Съжалявам, живейте си живота, чао. Лиз!
- Вървиш по петите ми. - Да.
- Благодаря за мълчаливото пътуване. - Пак заповядай, ти си ангел.
Държиш се адски странно, препотих се.
Трябва да говоря с теб, а наистина не знам
как да ти кажа това, което имам да ти казвам.
Трябва да пийна, а ти? Искаш ли мартини?
Часът е 11, а аз съм на 17, но добре.
Добре тогава.
Скачам в дълбокото. Така, ето.
Разговарях
с мъжа...
- който уби майка ти. - Моля?
Слушай, следва хубавото. Не че е хубаво, но чуй.
- Дойде да върне портфейла ти... - Бил е тук?
- Кога? У нас? И сте говорили? - Стига де,
съвсем ще ме объркаш, просто нека ти кажа.
- Казвай де! - Беше дошъл, аз тръгнах да го пъдя,
а той рече, че съжалява, ама някак си така, изтерзано.
Попитах го дали е добре, той каза "да", но си личеше, че лъже.
А пък сега съм състрадателен, понеже с Чарли ще осиновяваме дете.
Ако е момче, ще го кръстим Питър Бърнадет, а ако е момиче - Бърнадет Питърс.
Та значи, отидох в кафенето, където той работи,
не за да го видя, а за да разбера дали е добре.
Шефът му се оказа копие на Тони Сопрано, но по-секси.
Сещаш се - пипа грубо, но целува страстно. Де да имах снимка!
И значи, попитах шефа за Луис,
а той ми вика: "Човекът е ужасно депресиран,
но няма как да го уволня за това, ще ме линчуват".
И взе, че повика Луис, заговорихме се
и, казвам ти, животът му е разбит.
Като на героите във филм за наркомани.
Но не там, където се кефят на хероина,
а накрая, когато осъзнават, че дрогата изобщо не е забава.
Той няма приятели.
Няма с кого да говори. Страда ужасно.
Затова се разходих с него и говорихме,
понеже знаех, че няма да си го простя,
ако поне не се опитам да помогна. Това е всичко.
И оттогава се виждаме през ден.
И понякога му пиша нощем.
И той ме следва в Инстаграм. Това е, сега си ти.
Ще говоря с него.
По-лесно ще е да го кажеш на мен, а аз да му пиша.
Води ме при него, иначе ще кажа на татко, че другаруваш с убиеца на мама.
- Да си вземем вода за из път? - Хайде.
Тим? Не може да бъде. И ти ли ловиш риба тук?
- Как ме открихте? - Това си е нашето място.
С какъв монтаж е въдицата, тип "Каролина" ли?
Добър е за дънен риболов.
Жена ти ни помоли да говорим с теб.
Щеше да се върже, Пол. Проверих риболовния жаргон в Гугъл.
Хубаво е тук, нали? Навремето ловях риба с татко.
Но не и Джими, той мрази лодки.
Като ученик се качих на каяк и се преобърнах.
Течението ме отнесе, дезориентирах се и да си призная, много се уплаших.
Кажи му къде е станало.
На бавното поточе в аквапарк.
На всички са ни потънали гемиите.
- Сякаш дълбоководни воблери ни теглят... - Спри с риболовния жаргон.
Мислех, че се справям прилично. Не ли? Добре.
Мисълта ми е, че знам какви чувства бушуват в теб.
- Нима? - Извинявай...
Пол, не клати лодката, гадно е.
- Нищо не съм направил. - Щях да загина.
- Тим, дай ни пет минути. - Ще си помисля, ако пак я разклатиш.
Пол, спри!
- Стига ли? - Да, добре.
Скъпа, съжалявам.
- Такива страхотни снимки. - Ти погледна ли ги изобщо?
- Разбира се, на едната имаше куче. - Всички са на кучета.
- От първата схванах идеята. - Дерки...
- Какво? - Къде е Конър?
Ако ще се размотава, поне да разтовари снимките.
- Той се върна в колежа. - Какво? Заминал е?
Да.
Дори не се сбогува с нас.
- Какво? - На мен ми каза "довиждане".
Прекали, Дерки.
- Прегърнахте ли се? - Да.
Но беше от ония братски прегръдки с една ръка.
- Нещо ей такова. - Много тъпо.
- Нямаше да ти хареса. - Отвратително.
Лошо. И тя се изниза.
- Не ти се получи. - Признавам.
- Здравей. - Здрасти. Кой не обича неканени гости!
Влизайте.
Заповядай. Здравей.
- Радвам се, че дойдохте. - Бележката в портфейла не ми хареса.
Разбирам, няма да се повтори.
Нещо за пиене, вода?
Вода, чудно! Алис, ти обичаш ли вода?
- Какво ти става? - Така правя, като съм сконфузен.
- Ще донеса вода. Ще седнете ли? - Да, обичаме да седим.
- За какво изобщо си говорите? - За спорт и такива неща.
- Ти не разбираш от спорт. - Я не обиждай!
- Хубаво, за кой спорт си говорите? - За пикълбол, "Монополи". Все е спорт.
- Дано не обсъждате мен. - Абсурд, никога.
Как си? Брайън ми каза, че си взела книжка и ще кандидатстваш в колеж.
- Явно си доста дейна. - Не е редно да ти разказва за мен.
Той говори най-вече за себе си. Задава ми въпроси от рода на...
"Тези дрехи добре ли ми стоят? Ще ми отива ли бебе?"
- Главно се интересува от себе си. - Логично.
- Научих се да отговарям винаги с "да". - Умея да убеждавам хората.
Съдът му разпореди да мине три сеанса за овладяване на гнева.
Но вие го захапахте и му разбъркахте мозъка.
Сега изкарва мен виновен, защото така сте му внушили вие.
Явно не си голям фен на психотерапията.
Няма мигновен резултат,
но постепенно ти помага да разпознаеш проблема и да го решиш.
- Наистина смятам, че ако й дадеш шанс... - Ти сериозно ли?
Дали сега е моментът да го привличаме за каузата?
Не забравяй, че си в моя отбор, Пол.
Тим, не гледай на нас като на терапевти,
а като на двама бащи,
единият от които много обича греблото си.
Виж, и аз като теб бях отчужден от дъщеря си.
Изневерих на майка й
и когато тя си тръгна с детето ми, не се борих достатъчно,
защото ме беше срам.
Пропуснах първия й рецитал, първия й мензис.
- Боже, Пол. - Да, що за приказки?
Жена ми като умря, не можех да погледна дъщеря си.
Криех се от нея, като пиянствах и гълтах хапчета.
Точно когато най-много й бях нужен, се издъних.
- И говори ли ти още? - Цяло чудо е, но да.
Опитвам се да я печеля всеки ден.
- Значи и двамата сте ужасни родители. - Само той.
- Не се спря днес! - Знаете ли какво ми казаха полицаите?
Шон дори не се е отбранявал.
Просто се е оставил да го пребият.
- Защо? - Вероятно за да се накаже.
Чувства се виновен заради гнева си към теб.
Човека, когото най-много обича.
Да бяхте го видели навремето.
С трапчинка, вечно усмихнат.
Но след като се върна от там,
не можех да го позная.
Беше изпълнен с гняв.
Не можех да му помогна.
- И още не мога. - Ела да говориш с него.
- Не. - Чуй ме...
Изслушах ви вече.
Благодаря за разговора.
Почувствах се още по-ужасно.
- Така ли действа терапията? - Да, до голяма степен.
Не си длъжен да говориш с него, но трябва.
Да тръгваме, Джими.
Изпих си водата, сега какво?
- Тръгни си, ако искаш. - Не знам какво искам.
Аз го усещам като завършек.
Според вас така ли е? Завършек?
- Стига де. - Сконфузен съм, казах ти.
Брайън ми каза за писмото.
Какво пишеше?
Не си го спомням дословно, но беше нещо от рода на...
"Мръсник такъв.
Ти уби мама, разби ми живота и съсипа баща ми
само защото си шибан пияница, нехаещ за другите.
Хората ме съжаляват, загубих приятели заради теб
и когато се събудя, единственият човек, с когото искам да споделям,
вече го няма и никога няма да се върне, а вината е изцяло твоя."
Хубаво писмо.
- Разкажи ми нещо за майка ти. - Защо?
Защото не я познавах.
Знам само... края.
Помниш ли, когато й извадиха мъдреците
и докато излизаше от упойката, се хвалеше колко й е меко дупето?
- Брайън! - Какво? Караше сестрата да го пипне.
- Нямаше да разкажа това. - Права си, извинявай.
А какво щеше да кажеш?
- Здрасти. - Здравей, само да те чуя. Какво правиш?
Да не киснеш потисната във ваната, заобиколена от снимките на кученцата?
Не, вая тяло във фитнеса.
Голямо ехо има в този фитнес. И плиска вода.
Добре съм, проблемите ми са несериозни.
За какво да се жалвам? Че тази, която ми прави миглите, я няма,
та трябва да ходя при друга?
Лиз, не подценявай нещата, моля те.
Проблемът съществува и ако не внимаваш, ще се влоши.
Слушай сега, излез от ваната и иди да си поиграеш с камъчетата.
Хайде, да чуя как източваш водата.
- Не, тук е сигурно и топличко. - Предлагам ти сделка.
Излез от ваната и се вземи в ръце, а аз ще отида на операцията на майка ми.
И ще признаеш на сестра си, че й пречиш да живее?
Какво? Я не ме насилвай. Хайде, източвай водата. Да чуя!
Браво.
- Благодаря. - Чао.
- Ето ме. - И двете ми момичета са тук.
- Не, само аз съм. - Майната ти.
Тук съм, мамо.
- Добре ли се справих? - Да, герой си.
Любимата ми шапка отлетя на влакчето в лунапарка и се скофтих.
Затова мама ме заведе право в магазина
и купи три шапки с образа на Гуфи.
Изобщо не приличаха на старата. С нея изглеждах готино.
Но мама каза, че това въобще не зависело от шапката,
а от начина, по който тя ме кара да се чувствам.
Чиста лъжа, защото мязах на идиотка, нахлупила Гуфи.
На нея обаче й стоеше яко.
Всичко й отиваше.
Да, хубав ден беше.
Явно е била мила и забавна жена.
- Това е рядка комбинация. - Такава беше.
Много ми липсва!
Коя е тази?
Сара. Тя беше...
- И още е моя годеница. - Красива е.
Ние...
Защо три шапки? Защо майка ти е купила цели три?
Тичахме към влакчето и мама бутна едно дете,
то си изпусна сладоледа и се разплака.
Майка му каза, че няма проблем, но моята се впрегна.
И купи още една шапка, в случай че засечем пак детето.
- Търсихме го къде ли не. - Открихте ли го?
Да. Супер беше.
Бях забравила.
Благодаря.
Много мислих какво да ти кажа.
Как да ти обясня всичко. Защо бях зад волана.
Колко съжалявам.
Но няма значение,
защото се случи и вината беше изцяло моя.
И няма връщане назад.
Мога само да ти кажа, че не минава и миг, без да мисля за нея.
И за теб, и за баща ти.
Мисля за вас непрестанно.
Ужасно съжалявам.
- Ще ми се да можех да променя нещо... - Прощавам ти.
Какво?
Прощавам ти.
Така би направила мама.
Благодаря.
Не съм...
Благодаря.
- Тръгвам. - Къде отиваш?
Има нов магазин, ще си потърся колан.
Не е магазин за колани, но сигурно имат.
- Дано си намериш. - Да. Супер си.
Аз...
Нищо, остави.
Какво? Кажи де. Обикновено не млъкваш.
Чувствам се някак... И аз не знам.
Случва ли ти се да ти е едно такова потиснато?
Много е глупаво.
Това с кучешките снимки здравата ме скапа. И ми липсва караваната.
Знаеш, че обичам тази къща, но е някак пусто без момчетата.
Но пък е по-тихо.
Да. И мирише по-хубаво.
А какво ще кажеш да ти купим друга каравана?
- За грил сандвичи. - С това бих могла да се справя.
Виж какво, не ме мисли. Приятно прекарване с коланите.
Добре, до после. Обичам те.
И аз.
Боже, сега не ме свърта от нерви.
- Да хапнем в "Дейв енд Бъстърс"? - Става. Брайън.
Ядосах ти се одеве, но съм ти благодарна, че си се свързал с него.
И аз не го бях очаквал от себе си.
И все пак.
Понякога е видно, че някой човек се нуждае от помощ.
Изписано е на лицето му.
Не разбирам защо ще спи там, операцията е на перде.
Омаях доктора да я остави, за да си починеш една вечер.
- Ти си моят герой. - А и исках да видиш новата ми къща.
Да.
- Много е лъскава. - То е ясно!
Буржоазна скъпотия. Акъл нямаш!
- Напротив, преливам от акъл. - Да бе.
- И ме доведе, за да се изфукаш? - Да, донякъде.
Но не само.
Кортни, освобождавам те.
- В смисъл? - Опитвам се да ти кажа, че...
Знам колко помагаш на мама. Положи огромни усилия да влезеш в релси.
- Много се гордея с теб. - Благодаря.
Страх ме беше, че ако ти си тръгнеш, мама ще ме накара да те заместя,
а честно казано, не знам какво бих й отговорила.
Но проблемът си е само мой.
- Ти излежа присъдата си, че и отгоре. - Така е.
Само те моля да ми дадеш малко време да реша какво да я правя,
след което директно си плюй на петите.
Ще пия за това.
- Колко време искаш? - Двайсет години.
- Два дни. - Осем години.
- Две седмици. - Три месеца.
Отпусни ми три месеца.
Имаме сделка.
Как си, момче?
Още ме боли, но съм по-добре.
Мама каза, че сте говорили с баща ми.
- Той тук ли е? - Какво да ти кажа, с бащите е трудно.
Невинаги оправдават очакванията ти.
Но след време им идва акълът. Виж ме мен, отне ми цяла година.
- Здравей. - На него му дойде доста по-бързо.
- Здрасти, татко. - Да ги оставим за малко насаме.
Благодаря.
Знаеш, че никак не умея да изразявам чувствата си.
- Не е и нужно, татко. - Не, нека ти го кажа.
Когато каза, че съм те разочаровал,
реагирах толкова остро,
защото ти беше прав.
Шон, наистина ужасно съжалявам.
Няма нищо, татко, всичко е наред. Ще се оправим.
Да.
Оздравявай, че да те водя на риболов.
Едва ли скоро ще можеш да играеш брейк.
- Не ме карай да се смея. - Помниш ли?
- Много трогателно. - Стига си ги зяпал.
Моментът е вълнуващ. Много съм щастлив. Ще правя с теб каквото прави той.
Недей.
- Стига, спри. - Щом не искаш, дръпни се.
Няма да се дръпна. Научи се да си поставяш граници.
Той поиска, а аз изпълнявам, шеф ми е.
- Невероятни снимки. - Поласкана съм.
Моят е такъв красавец, но когато го снимам, все си ближе задника.
- Е, щом може. Но зависи и от фотографа. - Така ли?
Помогни ми тогава. С него съм, ти си носиш фотоапарата, да идем в парка.
Сега ли?
Да, сега.
Да, може.
Чудесно, хайде. Тръгвай, момче. Извади късмет днес.
- Леко. - Много е сладък.
Превод на субтитрите Боряна Богданова