Гадна, гадна, гадна кучка. Гадна кучка, гадна...
- Какво е това? - Съмър ме оплюва с видеа в "Тик Ток".
Гадна, гадна кучка. Гадна, гадна, гадна кучка.
Цяла седмица вече, писна ми.
- Кофти е да го кажа, но песента е яка. - Направо е жестока.
Ей тоя ритъм...
Гадна, гадна, гадна кучка.
- Гадна, гадна кучка... - Чувам ви.
Извинявай.
Как мина вечерята с вашите?
Супер, учих баща ми да играе видеоигри. Цяла нощ се псувахме с дечица.
- Разбили са ви, нали? - Да, пълни гадове.
А нали помниш Хорхе от моя взвод, от когото се скрих?
Пак ще идва и ще се виждаме.
- Браво, отчитаме го като голям напредък. - Благодаря.
Но най-хубавото в цялата работа е, че открих колко е гот да седиш под душа.
- Никакво стърчане вече. - Благинка е.
Докато не си взех столче, не си бях мил краката.
- Това е гадно. - Татко, пак споделяш прекалено.
Защо още си тук?
- Тръгваме ли вече? - Само да си налея пак вода.
Ще отнеме към час. Подхващам темата отсега.
С Чарли подписахме документите. Ще станем осиновители.
Поздравления.
Можеше да си набележите някое бебе и Лиз да ви го открадне.
- Нямаше да се поколебая. - Наясно сме.
Но пък сега ще мога да казвам: "Сякаш не ние, а то ни осинови".
- Страхотно. - Ще ти се удава.
- И ще си пуснеш паласки. - Къде ти! С Чарли хвърляхме чоп
кой да се занемари и кой да си остане спретнат и як.
Но да не се радваме отсега, Стюарт каза, че може да не ни огрее скоро.
И как успя да сключиш сделката, без да ядосаш партньорите?
Казах си "я да нагазим в дълбокото" и стана.
- Браво. - "Да нагазим в дълбокото"? Допада ми.
Така решавам аз проблемите.
Както и да е, наминах само да поговоря с моя ментор.
- Тоест с мен. - А той ме предупреди, че и ти ще си тук.
Та реших да се барна с тесен панталон
и да ти напомня за предложението ми да излезем.
- Ясно. - Но явно съм качил някое килце,
защото направо ми спира кръвообращението на чатала.
- Възтесен е. - Чао, дано успея да го сваля.
- До скоро. - Чао.
Защо остави тази сочна мръвка да избяга? Не ми се мисли, ако бях жена.
- Не е нужно да си жена, грабвай вилицата. - Тя за какво е?
Добре де, признавам, че не се отнесох сериозно с него.
Той ми звъня след операцията на мама, но не му вдигнах,
защото се чувствах гузна, че не съм му звъннала първа,
след като го изпързалях.
А и малко ме е страх. Не съм била с толкова сексапилен мъж.
- Не е единствен. - Не, няма такъв сексапил.
Не го ли видя? На косъм съм да зарежа всичко за тройка с адашите.
- Благодаря. - Само ако той е там.
Хубаво, не споря, много е привлекателен,
но кой е втори в списъка на Габи?
- Кийт? - О, боже, жесток беше!
- Безумно. - Още му пращам съобщения.
Значи първи е Дерек. Кийт му диша във врата и е втори.
- Да. - А след това е...
Джими.
- Джоуи. - Божичко!
- Джоуи, дето живее в буса си? - Бусът е як.
- Чепът му също. - От това по-хубаво няма.
Майната му!
Да не се засегна нещо? Ще ти дам четвъртото място.
На трето съм и всички го знаете. Да тръгваме.
Гадна, гадна, гадна кучка.
Гадна кучка, гадна...
- Съмър има талант. - Нали?
Знам, че ще се виждаш с Алис. Да знаеш на какво е подложена.
- Ехо? - Влизай, Дан.
- Прощавайте, но вие къде седяхте? - Ето там.
Мрази мястото да е топло.
Значи те чака много работа.
Сядай.
Сватбата на Стан е утре.
Той е най-близкият ми приятел, но ще е зает с женитбата,
а за мен е кошмар да седя сам на маса с непознати.
Няма да ми е по силите.
Все ти повтарям да си проактивен.
Приятелството със Стан е голям пробив,
но според мен ти е дало и оправдание да спреш.
- И спирането може да е проактивно. - Не, никога.
Приятелите се подкрепят. Искаш ли да подкрепиш Стан, или не?
Да, много бих искал.
Значи ще отидеш на сватбата.
Едва ли. Страх и инат е смъртоносна комбинация.
Дан, ще извиняваш, но напоследък жъна успехи с пациентите.
Вероятно съм непобедим. Трябва да ликвидираме проблема.
- В един сеанс? - Прав си, безумно е.
Тогава ще прекараме цял ден заедно.
Ще се справим като стой, та гледай. И започваме веднага.
Всъщност имам друг пациент после. И съм на зъболекар.
Само ще звънна един-два телефона и потегляме.
Сам си затоплил мястото, спокойно.
Благодаря за кафето. Макар че имам лекция след пет минути.
- Нищо. Ще посъкратя разказа за себе си. - Да, ако обичаш.
От Масачузетс съм, с алергия към пеницилин.
Обожавам сметанов сос, но не и мляко.
Познавам един филантроп. Ужасен човек.
- Веднага мога да посоча два проблема. - Какви?
- Сметановият сос продрисква. - Все пак си струва.
Ужас.
- Какво? - Кийша. Не гледай.
- Хукна насам. Опасна ли е, да бягаме ли? - Ще ни хване, тренира лека атлетика.
- Боже. - Какво става?
Имам да предавам есе за семейните системи. Ще ми кажете ли как е?
Искаш да го прочета и да го оправя, преди да ми го предадеш?
- Да, моля. - Смела си, браво.
- Дай го. - Благодаря.
Извинявай още веднъж.
Ще се възползвам от чувството ти за вина, за да излезем на среща.
- Нима? - Аз съм навита.
- Моля? - Какво?
Нали трябвало да мислим за себе си? Това и правя.
- А и знам, че катерицата ви е под ключ. - А твоята не?
За такива неща не се пита. Но да, на разположение е.
Не знам какъв ти е проблемът, Кийша, но се помири с баща си.
Кийша, не ми се бъркай.
- Дерек, дадено, днес следобед. - Супер.
- Трябваше поне да се пробвам! - Извинена си.
- Ще ми се отрази ли на оценката? - Честно да ти кажа, сигурно.
Защо е нужно да се сяда на обща маса в заведение?
Класическа експозиционна терапия.
Ситуациите, предизвикващи страх, активират група неврони в амигдалата.
Този метод спомага за притъпяване на това усещане.
- Стига бе! Нищо не схванах. - Довери ми се, действа.
Аз се страхувах от паяци и си купих книга за тях.
Така опознах поведението им и накрая вече можех дори да ги хващам.
А сега видя ли някой от тия дребосъци,
поглеждам го в осемте очи и виквам: "Мри!".
- Яко. - Палачинки, а?
- Да, жестоки са. - А вие какво ще кажете?
Да. Това са палачинки и си ги поръчах.
Жестоки са.
Само секунда. Наред ли е всичко?
Видяхте ли дъгата?
Той стана от масата, вече не е нужно да говорим.
Слагаме преграда.
Викат ме в училището на дъщеря ми.
Слава богу. Идването тук беше лоша идея.
Сигурен ли си, че искаш да си тръгнеш?
Съжалявам, че ти развалих успеваемостта.
Конър още не ми е звънял, откакто се върна в колежа.
- Да те е отбягвало нещо, излязло от теб? - Не.
Намини в микропивоварната, искам да ти покажа нещо.
Дано е списък със синоними на "микропивоварна". Много претенциозно.
- В добрия смисъл ли? - Може би. До скоро.
Пол, здравей. Супер. Запознай се с моя приятел Мак.
- Не е нужно, влизам. - Добре.
- За мен ли е? - Да.
- Ще го ядеш ли? - Това, което съм си купил и донесъл ли?
Не знам.
- Пол... Стига бе, ти имаш приятел? - Не лепим определения.
- Аз съм Рей и сме влюбени. - Прелестно.
Само да ти кажа, че прегръдката с Мак беше съвсем невинна.
Щом си правиш труда да влезеш тук и да се обясняваш излишно,
направо ти повярвах.
И да те помоля нещо. Би ли си мълчал пред Дерек?
- Сюжетът се заплита, има и Дерек. - Този ме дразни.
С Мак сме стари приятели, а съпругът ми не го харесва.
Няма как да не попитам. Този Мак... Тъпо име, между другото.
- И аз мисля така. - Той женен ли е?
- Не. - Изслушва ли те?
Дава ли вид, че му пука за проблемите ти?
Да, това е приятелството.
Друг път.
Рей, ти не си женен. Движиш ли с хубави жени от чисто приятелски подбуди?
- Да, има една такава. - Виждаш ли?
Чакам я да сбърка. И след това...
Значи два гласа за "Мак иска да те чука".
Големите умници! И двамата грешите. Никой не иска да ме чука.
Така де, има хора, които искат, но схванахте мисълта ми.
- Откъде я познаваш? - Веднъж щеше да ми осере бюрото.
Спречкването започнало, когато Съмър пуснала видеото "Гадна кучка"
пред всички в столовата.
Алис й измъкнала телефона и го метнала в кофа с пикантен сос.
Последвали крясъци, блъскане и...
- Слушам ви. - Последвали крясъци и блъскане,
и кой знае защо г-жа Причард, учителката по рисуване,
била наречена "дърта скочубра" и си тръгнала разплакана.
Нарекох случката "Сосгейт", защото обичам игри на думи.
Не е игра на думи. Не става каламбур, като му лепнеш "гейт".
- Но както и да е, продължете. - Алис и Съмър са временно отстранени.
Не сме се сблъсквали с такова насилие,
откакто ви виках предния път, което налага въпроса...
Как сте с Алис?
Разбрах, че сте си направили еднакви татуировки.
Да, но са стилни и съвсем не неблагопристойни.
Тоест са благопристойни. "Не са неблагопристойни", това казвам.
Ще рече, че се справяме чудесно. Всичко се нормализира.
- Татко, кой е този? - Мой пациент, миличка.
Който не иска да е тук, защото е затормозен от гимназията.
Всички сме така, Дан!
Приключихме.
За какво искаше да говорим?
За осиновителските ни профили, нали? Казах ти, че твоят е като за "Грайндър".
"Две татенца си търсят попълнение"? Винаги сработва.
Какво е "Грайндър"? Намиг.
- Той "намиг" ли каза? - Да.
Всъщност имам чудесна новина. Рядко става толкова бързо,
но явно профилът ви е бил хубав, защото една майка ви е избрала.
О, боже. Кога?
Утре ще предизвикат раждането. Вечерта вече ще имате бебе.
- Боже, колко вълнуващо! - Аз имам записан час за масаж.
- Наказана си до връщането ти в училище. - Отстраниха ме за ден.
От училището знаят как да те ударят тежко.
Значи не може да ходя никъде до довечера?
С изключение на едно място.
- При Съмър, за да говорите. - Откъде накъде?
Сума ти пъти се опитах да й се извиня за Конър.
Съжалявам, не съм идеална. Направих го от мъка.
Какво?
И аз като теб си мислех, че страдам най-много от всички.
Вярно, мама загина, но това не ни дава право да сме безчувствени.
Имаш ли представа какво преживява Съмър?
Казвала ми е, че не е говорила с баща си от години.
Сигурно й е тежко.
Друго?
Ами...
- Продава хапчетата на майка си. - Какво още?
Казваше, че Конър е най-хубавото, което й се е случвало от доста време.
- Мамка му. - Да, мамка му.
- Хитър подход. - Напоследък жъна успехи.
Благодаря.
- Откачено е, че още си тук. - Права си.
- Да хапнем? - Може.
- Виж, паяк. - Мри!
- Не е за вярване, че дойде. - Да ти призная,
мислех, че лъжеш за микропивоварната.
Няма лъжа. Имам кухненски персонал и барман на име Хектор.
- За Хектор лъжеш. - Позна. И не знам как се вари бира.
- Така и предполагах. - Обаче...
Виж.
Какво си направил?
Няма голяма връзка с бирата, но...
Ще създам нова марка и ще я кръстя "Хрътка" или нещо такова.
- Пияните харесват кучета. - И аз оттам тръгнах!
Напих се с мерло и реших да спасявам кучешката популация.
Усещам, че преживяваш тежък момент.
Но се погледни през моите очи.
Толкова си готина, забавна и талантлива!
Я какви снимки!
Виждаш света като никой друг.
Дори нямаш представа колко много значат за мен тези думи.
Лизи, готов съм на всичко за теб.
Извинявай. Трябва да вървя. Не мога.
По дяволите.
Карането на колело на трета среща е доста рисковано.
За щастие, имам сладко спортно екипче
и мисля, че ми стои супер.
Леле!
В смисъл, че изглеждам добре или че е впито на чатала?
Направо страхотно изглеждаш.
Тогава няма да го връщам в магазина.
- Само кажи, че няма да караме надалече. - Към двеста метра до парка.
Ще седнем, ще пийнем винце и ще говорим как искаме да караме повече.
Одобрявам спорта като извинение да пиеш.
- И какво винце... - Добре че те хванах.
Извинявам се, че възпирам излизането на впития клин.
- Знаех си. - На мен ми хареса.
Искат да ни натресат бебе още утре и ще се побъркам!
Чарли ме прати да пазарувам, но не знам какво
и в паниката си взех памперси и пилешко костюмче.
- Сладурско, яйчниците ми тръпнат. - Това добре ли е, или зле?
Твърде бързо стана. Прочел съм само една книга за бебета.
Така де, почнах я.
- Добре де, само я купих. - Признай си.
Дори нямам книга!
Няма кога да обезопася къщата, да купя столче и да ям за двама.
- Искам си деветте месеца! - Кажи на мъжа си, че не си готов.
Не става! Прекалих с шикалкавенето, откакто се започна с бебето.
Може би не знаеш, но съм колеблив.
- Това го разбрах. - Е, не чак толкова! Боже, ето пак.
Казах на Чарли, че съм готов, и ако дам назад, ще загубя доверието му.
Бездруго подозира, че вече гледам към вратата,
а тя е само с отвор за куче.
- За бебе друг ли трябва? - Не.
Помогнете ми, умолявам ви.
Брайън, седни.
Знам, че си уплашен, но ти обещавам да го обмисля,
докато с Дерек тренираме десет секунди и после се наливаме.
- А, не. - Да.
Не, остави.
Предлагам следното. Събери Чарли и доверените ти приятели,
ще нагазим заедно в дълбокото.
Добре. Идеята ми харесва, съгласен съм.
- Ще ти донеса вода. - Благодаря, прежаднял съм.
Той откъде разбра? Харесвам го!
- Едновременно ме успокоява и възбужда. - Мен също.
И ако чукането довечера ми се размине, ще те убия.
- Добре, разбирам. - Хубаво.
Ясно, но мислех, че се радваш за срещата с Хорхе.
Само защото беше единственият от взвода със стабилна психика.
- А сега ме търси, защото се е спихнал. - Човешко е.
Знам, но какъв съвет мога да му дам?
Да го изритат и да заживее у психотерапевта си?
- На такъв като мен не бива да разчита. - Това не бих му го казал.
Но, Дан, обясни на Шон какво те насърчи да споделяш с мен.
Може би това, че прилича на печален дъб?
Говори каквото щеш, но тази сутрин
една жена ме сложи в Топ 5 на мъжете в живота си.
- На пето място ли? - На четвърто. Изяж се.
- Както и да е. Казвай, Дан. - Ами...
Честно казано, май се пречупих, когато и ти ми сподели, че си самотен.
Явно съм искал терапевт хахо като мен.
Ако случаят е такъв, нацелил си го.
Прав си, на хаховците им се удава да помагат на хаховци.
Само ни виж.
И какво решаваш?
По дяволите.
- Брайън, какво има? - Добре че вдигна, а не си зает с тъпотии.
- Представа си нямаш... - Нека си говори, ще отнеме време.
Казвай, Шон.
Майната му, ще отида.
Благодаря, колега пациент на Джими.
Не те ли видях сутринта? Добре ли си?
- Той да не те държи насила? - Да.
Не, Дан, искаш да си тук.
- Вече не. - Лъжеш се. Не иска да си ходи, Пол.
Ще ти дам списък с други колеги.
Нищо лично, помагам на всички пациенти на Джими.
Ще се виждам с Алис.
- Слушаш ли ме изобщо? Ще почна отначало! - Слушам те, естествено.
- Благодаря, че се съгласи. - Не съм на училище, давай да говорим.
Баща ти ядоса ли се?
Наказа ме за цели три часа.
А майка ти?
Снощи я изритали от казиното, така че далеч не съм й най-важното.
Ужас.
- Какво е направила? - Пак налапала заровете.
Аз съм виновна.
Прецаках те, не го заслужаваше.
Когато мама умря, само ти остана до мен,
а аз проявих такъв егоизъм!
Изобщо не помислих за твоите проблеми.
- Няма да се повтори, обещавам. - Благодаря.
- Обичам те. - И аз.
Какво ще правиш с Конър?
През есенната ваканция ще го целуна.
После ще заплача и ще кажа, че е било грешка.
Докато учи за изпити, ще пусна моя снимка с гадже.
- Гадно. - Уж от вечеря, мъжка ръка.
После в Деня на благодарността ще се видя с него,
но от преяждане ще му откажа.
Страхотно отмъщение си замислила.
Гадна, гадна кучка.
Гадна, гадна, гадна кучка.
- Здрасти. - Как все попадам на теб?
Алис няма да дойде, със Съмър е. Обещах й да ти кажа.
Да беше звъннала.
Ами...
О, боже, не.
Спокойно, знам правилата.
С екзотични плодове, любимият ми.
- Благодаря, че дойдохте. - Не очаквах наистина да газим надълбоко.
Мислех, че е само метафора. Примерно: "О, не!
Приходите ни спадат, нагазили сме в дълбокото".
Не. Океанът е магично място, което прояснява ума.
Е, имала съм и по-лоши срещи.
- Джими, какво правиш? - Още не бива да си мокря татуировката.
Брай, циците ми премръзнаха. Действа ли? Прояснява ли ти се вече?
Да.
- Джими сбърка, че се татуира, нелепо е. - Лошо, Джими.
Освен това никак не ми е до дете сега.
Но знам, че скоро може да не се отвори друга възможност.
Така че... Да кажем ли "да", макар и неготови?
Имам въпрос.
- Брайън беше, нали? - Да, пациенте на Джими.
Все говориш за твоите чувства.
Същото става, като се видим с моя приятел Стан.
Все него питат как е, а мен - никога.
Та като човек, който също е пренебрегван, да попитам - а какво мисли съпругът ти?
- В ужас съм. - Какво? И защо мълча досега?
За да изглеждам смел, макар че и аз съм уплашен.
Искам си деветте месеца.
Искам да ни извикат в болницата, да подготвим сладка раничка...
- Умрях от студ, Чарли! - Миличък, обичам те.
Не бива да вземаме дете, докато не сме готови.
- Така ли? - Да.
Няма да имаме бебе!
Докога ще мълчиш?
Мак ме целуна.
Брей, че изненада.
Ако трябва да съм честна...
Всъщност се целунахме.
- Какво е толкова смешно? - Животът.
Наскоро и аз се сблъсках с последиците от изневярата си.
След цели двайсет години.
- И какво стана? - Пак сме приятели.
И се налага да си говоря с нея по телефона.
Лошо.
- Как да оправим нещата? - Лесно. С машина на времето.
Просто не мога да проумея защо го направих.
Няма значение. Причини - бол, и съм ги чувал всичките.
Пренебрегване, обърканост, липса на цел в живота,
празна къща, наближаващ юбилей.
- Аз вече пропускам рождените си дни. - Сигурно е хубаво.
- И какво да правя сега? - Би могла да заровиш спомена.
Да живееш с вината.
Да се надяваш това да те мотивира да станеш по-добра съпруга.
Но от опит съдя,
че повечето хора страдат от постъпката си, докато са живи.
- Друг вариант? - Да си признаеш, да приемеш последиците
и да се надяваш това да ви накара да скрепите брака си.
Но от опит съдя,
че повечето хора са измъчвани от вина, докато са живи.
- Трябва да има и трети вариант. - Скоро ще се пътува в Космоса.
- Ти как би постъпил? - Лиз, аз...
Моля те, кажи ми.
Тайните имат склонност да излизат наяве.
Не е имало случай в живота ми
да не съм съжалявал за премълчана тайна.
Отвратителни са.
Дай си ми ги.
Поредната странна полусреща,
но този път съм издокарана като хипи на плажа.
- Ще те целуна. - Това не се казва.
- Направо се действа. - Дано не съм прецакал всичко.
Знаех си, че не бива да нагазваме надълбоко...
- Да. - Искаш ли да нагазиш дълбоко в мен?
Извинявай, изтрий го от главата си.
Но наистина те харесвам, Дерек.
Аз също, много.
Помогни ми да намеря причина да не те награбя веднага.
Иска ми се всичко да е по реда си.
- Не се сещам за причина. Да се награбим. - Едва се сдържах.
- Идеше ми да ти скоча. - Но нека сме реалисти.
Няма как да стане,
защото целият съм в пясък.
Аз също. Ще бъде ужасно.
- Не е проблем, нали? - Естествено. Бездруго ще излизам с Кийша.
Ти си луд.
- Хайде, приятна вечер. - И на теб.
Благодаря.
Исках да говоря с вас за нещо.
Сдобрих се със Съмър днес, което е супер,
но тя каза, че най-много я е засегнала моята неискреност.
Затова мисля, че трябва да кажем на татко, че сме говорили, Луис.
- Така е редно. - Права си.
И аз мисля същото.
Обаче се чудя дали няма начин
вие двамата да сте смелчаците, които ще кажат на Джими,
без да ме споменавате и да ме забърквате по какъвто и да било начин.
Не бъди шубе.
Значи и аз да го играя смелчак? Добре, ясно, супер.
Дали онази с шалчето още е тук?
Минаха седем часа.
Прав си. Между другото, не съм виждал по-голям хубавец от Дерек.
- Има и други. - Не, този засенчва всички останали.
Интересен ден беше. Макар че не ликвидирахме проблема.
Само се замисли колко неща направи днес.
Влезе в гимназия, говори с непознати,
съблече се и нагази в океана с хора, които виждаш за сефте.
Вярно, трудно обели първата дума,
но накрая се плацикаше по впит бял слип и ръсеше горчиви истини.
- Боксерки са. - Впити са, но ти стоят страхотно.
Брах най-голям страх,
докато висях десет минути с онова ужасно момиче.
Лошо ми стана!
- Пак казвам, дъщеря ми е. - Мило дете.
Но щом понесе нея,
сватбата на Стан ще е песен.
- Май продължаваш да жънеш успехи. - И още как!
- Прегръдка? - Никога.
И след това се осъзнах и си тръгнах.
Беше толкова тъпо! Сигурно си ужасно разстроен.
Моля те, кажи нещо.
- Колко дълга беше целувката? - Какво?
Колко продължи?
Аз ще броя със "Синсинати", а ти ме спри.
Едно Синсинати, две Синсинати...
- Мисисипи. - Аз броя със Синсинати.
Добре.
Едно Синсинати.
Не е истина!
- Две Синсинат... - Стоп.
- Значи две Синсинати. - Не, едно Синсинати и едно Синсинат.
Лиз...
Аз те подкрепям всячески.
Реши да гледаме кучета, на практика осинови съседското дете.
Бъзикаш се с мен, но не ти се връзвам.
- Знаеш ли защо? - Не.
Защото в себе си бях убеден, че бракът ни е непоклатим.
- Такъв е! - Не искам много от теб.
Изобщо!
Но знаеше мнението ми за онзи тъпак.
А си го целунала.
Чакай, не ставай, съжалявам. Не съм го искала.
Нека поговорим, ще се разберем.
Виж, поне ти казах.
По-добре е, отколкото да го научиш сам, нали?
Дай една все пак.
- Разбий ги на сватбата. - Благодаря, Джими.
По дяволите.
Превод на субтитрите Боряна Богданова