Трябва да кажем на татко, че сме говорили, Луис.
- Права си. - И аз мисля същото.
Ако след това Джими ни се нахвърли, ще действам като при нападение на мечка.
Ще вдигна ръце, за да изглеждам голям, и ще пляскам шумно.
О, боже.
ТРИ ГОДИНИ ПО-РАНО
- Каква е нейната история? - На онази там ли?
Тя е най-търсеният акушер-гинеколог в Пасадина.
Халката й се е изхлузила в нейна пациентка.
- Не носят ли ръкавици? - Твърди, че с тях губи усещане.
Значи е творец.
- А онзи там? - Недей да сочиш.
- Тъпак. - Наемен убиец е.
Звъни на шефа си да каже, че е изпуснал целта.
- Ще те размажа! - Бесен е, че не е убил никого днес.
- Дали е самотен? - Не, живее с майка си.
Тя все го успокоява: "Не е важна бройката, а старанието".
- Колко мило. - Наистина.
Като заживеем заедно, ще ме изпращаш ли?
Иначе какво, сама ли ще чакаш влака?
- Книга ли ще четеш? - Не мога да чета.
Чудесно. Значи винаги ще те изпращам, любимо занимание ми е.
Каубой! Като истински е.
- Добро утро. - Привет. И извинявайте.
- Истински каубой. - Да, ще ни убие истински каубой.
Стига, ръцете ти са ужасно студени!
- Присламчвах се. - Така може. Стопли си ръцете в мен.
- Знам, ледени са. - Търпи се.
- Будни ли сте още? - Всичко развали.
- Влез. - Здрасти пак.
- Един приятел ми прати песен, чуйте я. - Супер, музикална вечер.
- Да не е онова момче, което те докара? - Мамо.
Какво момче?
- Не е важно. Мамо! - Нима?
Казвай. Име, възраст?
- В един клас ли сте? - Дилан учи другаде.
- Дилан значи. - И този Дилан учи другаде?
- Като в "Бевърли Хилс 90210". - Дилко.
- Влюбена ли си? - Да пием бира с баща му?
- Махам се. - Доведи го.
Стига де, ние сме готини родители. Не ни гледай така.
- Чао! - Знаех си, че това ще я прогони.
- Тя е невероятна. - Дете като дете.
Обещай ми, че няма да я съсипем.
- Тя е най-хубавото ни творение. - Обещавам.
Божичко! Защо ръцете ти пак са ледени?
Писна ми.
Пол е споделил за паркинсона с любимеца си Джими, но не и с мен.
Както и да е, той губи.
Паркинсонът води до суха кожа и дехидратация.
Можеше да съм неговият шерп, който да му мъкне кокосово масло.
Да минем на истинските проблеми.
Онзи Чарли, с когото ме запозна, не става.
Я стига, секси е до безобразие. Какво му има?
Обвини ме, че не го разпитвам за нищо, което не е вярно.
Питах го с коя история съм го впечатлил.
- Супер. - И той не те иска.
Значи трябва да бъде мой.
Ще го поканя пак на среща и ще го разпитвам за живота му.
- Не е толкова трудно. Здрасти. - Брайън.
- И Габи, нали? - Да.
Тиа, щях да ти казвам,
ако ти трябва учителка за изпита на Алис, знам една, Конър я хареса.
- Супер, благодаря, Лиз. - Хубаво, чао.
Чао.
- Загриженото мамче. - Тихо.
Помня я от купона за Нова година. Все дуднеше като драг кралица.
- Допадна ми. - Е, как, нали и ти си драг кралица.
- Как е псевдонимът ти? - Ерин Чепович.
- Понеже съм адвокат. - Знаем, повтаряш го всеки ден.
- Готово, официално се нанесох. - Браво.
Моите неща под твоите ли са заровени, или вече ги няма?
Няма ги. Но да ти кажа ли нещо?
- Няма да ти липсват. - Права си, пет пари не давам за тях.
Чудесно. Само едно нещо остана за махане.
Съвсем мъничко е.
Всъщност не чак толкова, ето такъв размер е.
МИС ТАЕН АГЕНТ
Да не си пипнала Санди!
- Санди. - Не й викай така.
- Дръж се почтително. - Странно ми е,
че спя с мъж, който си пада по такъв филм.
Хубава си, затова не разбираш.
Не са те преобразявали, за да осъзнаеш красотата си.
- Чух само, че за теб съм хубава. - Това беше главното.
Как ще процедираме?
Сеанси веднъж седмично и ви пиша, ако изскочи нещо ли?
Ще работим само в кабинета. Поставянето на граници е много важно.
Нещо не ми харесвате.
Но може би е глупаво и всъщност нямам нужда от психотерапия.
Напротив, имате. Доста мании сте отбелязали във формуляра.
Повтаряне, дрехи за вътре и вън...
Държите телефона си зареден на 17%.
- Понеже е просто число, затова. - Както и 97.
Ужас!
Аман от безотговорни служители!
- Как си тази сутрин, Пол? - Един хлапак ми обърка поръчката.
Оплаках се, че крема сиренето е друго, а той рече само "сори".
Ама как го каза? Колкото да те отсвири или звучеше по-така?
Второто, но все едно!
- За младите няма по-искрено извинение. - Сериозно?
- Добре че им съсипахме планетата. - Браво, Пол.
Добро утро. Ръцете ти треперят. Добре ли си?
Нищо ми няма.
Просто напоследък не спя добре.
Гледай в спалнята да е хладно и никакъв телефон преди лягане.
Стига стърча като пън, а го накарай да ми каже.
Опитах се, Габи. Не видя ли как го умолявах с очи?
Това ли правеше? Аз пък решиш, че му ближеш задника.
Не му го ближа, а му го пазя.
- Благодаря за приятната вечер. - Радвам се, че най-сетне се видяхме.
- Беше ми драго. - И се запознахте!
Сигурна бях, че ще си паснете.
- Ще ти пратя статията за кашуто. - Добре.
Чао!
- Пих доста, да си вземем такси. - Аз ще карам, изпих само две.
- Да приберем колата сутринта. - Не, сутринта съм на работа, наблизо сме.
- Крадеш ли ги? - Сладки са.
Хайде, тръгвай.
И скоро да излезете по мъжки.
Да бе, друг път.
Стига де.
Много те обичам.
Ще намажеш тая вечер.
Да се прибираме.
- Не ти ли казах? - Не!
- Може ли малко фъстъчено масло? - Да.
Целия буркан ли вземаш? Огромен е, но добре.
Здрасти. Ти пък защо си тук, мамка му?
Мислех, че ще спиш у Съмър.
- Бъркаш със снощи. - Това дъщеря ти ли е?
- Искаш ли да хапнеш? - Не, няма нужда.
Сигурна ли си? Освен че е крадла,
Даника учи в кулинарна школа.
Ще се оправя.
Хубаво.
Мило момиче.
Не се тревожи, радвам се, че дойде. Има тако.
Дерек, не го яж, за Алис е.
- Грешка, реших, че е за мен. - Не е.
Добре.
- Заповядай. - Благодаря.
Моля, няма защо.
Благодаря.
- Благодаря. - Обичаме те.
Алис, изпий и безалкохолното, което отворих за теб.
Не го слушай.
- Какво? - Какво?
Току-що говорих с адвоката ти за споразумението.
Ще излезеш след десет месеца за добро поведение.
Ще те посещавам всеки уикенд, дори ще идвам след работа.
Ще отида при нашите, за да не съм сама. Само за няколко дни.
Татко, утре имам футболен мач. Ще ме закараш ли?
Няма да мога, жалко. Заринат съм с работа.
Ще помоля Лиз.
Не искам да идваш.
Нито да се връщаш тук.
- Живей си живота. - Какво?
Не, животът ми е свързан с твоя.
Хайде де, може да вечеряме после.
Топли сандвичи с пилешко или пък нещо друго.
Това ще мине.
Няма. Свърши се.
Направих най-ужасната грешка,
а щом те погледна, постоянно ще си я припомням.
Скоро, обещавам. Следващия път.
Неизбежно е.
Ако наистина държиш на мен,
тръгни си.
Татко...
Нужен си ми.
Не мога.
Добре.
Някой да ни е подслушвал?
Да потвърди под клетва, че се разбрахме да му кажем всичко.
Има ли такъв?
- Не е каквото изглежда. - Я стига, Брайън! Ти сериозно ли...
- Какво правиш? - Гоня мечка. Невероятно е, че сработи.
Не се сърди на Брайън, аз съм виновна.
След като ми каза, че Луис е идвал, не ме свърташе.
Шпионирах го.
После споделих с Пол и той ми забрани да говоря с него, но не го послушах.
И отначало беше странно, но след това стана хубаво.
Хубаво?
А ти как се забърка, Брайън?
Слушай сега... Ще го разкажа пак.
Дойде тук и му казах да се пръждосва,
а той се извини, ама някак си така, изтерзано.
Попитах го дали е добре и той каза "да", но явно лъжеше.
А пък аз съм състрадателен сега, нали с Чарли ще вземаме дете.
Ако е момиче ще е Сътън Фостър, а ако е момче, то е ясно - Фостър Сътън.
Както и да е, притесних се и отидох в кафенето, където работи.
Не за да го видя, а да питам дали е добре.
Оказа се, че шефът му прилича на Тони Сопрано, но по-секси.
От ония, дето пипат грубо, но целуват страстно. Стой далеч от такива.
Та попитах шефа за Луис, а той рече, че бил ужасно депресиран,
но нямало как да го уволни за това, щели да го линчуват.
И после повика Луис, заговорихме се
и казвам ти, Джими, животът му е разбит.
Като на героите във филм за наркомани.
Но не там, където се кефят на хероина,
а накрая, когато осъзнават, че дрогата изобщо не е забава.
Той няма приятели. Няма с кого да говори.
Страда ужасно.
Разходихме се и говорих с него,
защото знаех, че няма да си го простя, ако поне не се опитам да помогна.
Това е всичко.
И след като излях тая тирада пред Алис,
тя рече, че ако не я заведа при него, щяла да ти каже.
С ей тоя тон.
Затова отидохме и мина много добре.
Тя му разказа за майка си,
разправи му за шапката с Гуфи и му прости.
Що се отнася до тази вечер, има една жена - Дорис,
която ще потвърди, че щяхме да ти кажем...
- Стига толкова. - Отприщих се вече.
Добре.
Сега трябва да остана насаме, за да осмисля
моноспектакъла на Брайън.
Ти си ми дъщеря. Ако ти трябвам, насреща съм.
Ти не си ми дъщеря, не съм насреща, напусни.
- Обичам те. А на теб - майната ти. - Разбирам.
Много съжалявам.
Чао.
Простила си му?
Да.
Прости му и ти.
Ще е добре и за двама ви.
ЛИЗ
ЧЕРНОКОЖА ФУРИЯ В КУХНЯТА
Здравей, аз съм.
Обади ми се, ако искаш. Липсваш ми.
Чао.
Прочутите яйчни сандвичи на Дерки ли ще ядем?
С купешки хляб са, но забравих да си взема квас.
- С благодарност, че ме прие. - Как няма!
Обичам ви и двамата с Лиз.
- Знам. - И сега какво? Ще отидеш при онзи ли?
- От какъв зор? - Знам ли, да му се изрепчиш.
Да го подпреш с гърди, да се навреш в лицето му
и да си дишате в устите.
- Като мъжкарите по филмите. - Да се изясним.
Съветваш го да отиде при онзи, дето е целунал Лиз, и да го изчука ли?
Да, ще види той!
Дерки, не го слушай.
Съсредоточи се върху себе си. Някои си вземат вана.
Лично аз разтопявам бака сладолед, бодвам сламка и си го пия.
А ти?
Разглеждам снимки на стари коли и си представям, че ги ремонтирам.
- И аз. - Готино.
- Или спя. Обичам да подремвам. - Ще ти донеса тежкото си одеяло.
Смазва те, но по един успокояващ начин, супер е.
Благодаря.
Вкусно ли е? Та значи...
- Смяташ, че трябва да отида при онзи? - Не знам, зависи.
Ще те лови ли сън иначе?
Чао!
Така, ето.
О, не. Къде е той? Какво си направил?
Нищо! Ти си виновна, остави ме насаме с него.
Пак не спах снощи.
А това влошава тремора ми.
Интересно как треморът все те кара да сграбчиш гърдите ми.
Това не е тремор, а предложение.
Не съм във форма.
- Забравям разни неща. - И какво ще правиш?
- Обадих се на д-р Сайкс за преглед днес. - Правилно.
Спокоен ли си, или те гони страх?
Не знам, никога не съм бил уплашен.
- Но ти май се стресна, защо не дойдеш? - О, боже.
Нали искаше да съм по-уязвим? Ето, такъв съм.
- Наслаждавай се на момента. - Много ми харесва.
Но решихме, че няма да те придружавам на прегледите.
- Надявах се и ти да си взела да забравяш. - Ела насам.
- Смело момче си, гордея се с теб. - Благодаря.
Както там ти е името.
Знам, че нямам час днес. Благодаря, че ме прие.
Хорхе идва скоро, а не искам да сгафя.
Та се надявах да получа насоки какво да правя и какво - не.
Аз поемам първата част.
- Джими е спец по неправилните ходове. - Внимавай, ядосан съм ти.
- Закъсня. - Знам и съжалявам, но...
Как става така, че накрая аз се извинявам?
Откри моята суперсила.
Здрасти. Нямам търпение да поговорим за Хорхе.
- Но може ли първо да сръфам Пол? - Явно ще гледам шоу.
Как можа да не ми кажеш, че Алис се е виждала с убиеца на Тиа!
О, да. Меко казано!
- Не с този тон. - С кой тон?
- Ето този! - Добре, щом си рекъл.
Алис е моя пациентка.
Не ти казах нищо, защото тя е на 18 години.
- Вече не е дете. - На 17 години е, Пол. Още две седмици.
- Сори. - Какво извинение!
Посъветвах Алис да не говори с онзи, но тя не ме послуша.
Случва се, знаеш.
Но не мисля, че си ми чак толкова ядосан. Нито на Алис.
Затова се замисли какво всъщност предизвиква гнева ти.
- Пусна бомбата. - Ти да мълчиш. Никаква бомба не е пуснал.
Пол, да не си посмял да разиграваш сценки. Не съм в настроение.
- Пусни я, хайде. - Само да си посмял. Недей!
Не е нужно да висите тук, добре съм.
Стига се прави на корава. Нали сме "каменни сестри"?
- В Задругата на камъка сме. - "Каменни сестри" звучи по-добре.
Лиз, обичаш ли някого, не го оставяш сам.
Сега отивам на работа, Алис ще ме замести. После ще пратя подкрепления.
- Тя знае ли за моя грях? - Да, но мога да забравя.
Мен ме изтипосаха в "Тик Ток", а после отнесох и юмрук в гърдата.
Ето така правят зрелите жени.
Извинявайте, тръгвам. Алис, желая ти успех.
- Гладна ли си? - Не.
- Да гледаме филм? - Тъжна съм.
Тогава да си представяме, че съм ти дъщеря,
да сплиташ косата ми и да ми даваш житейски съвети?
- Това може. - Хубаво.
Добре.
Не влизай с телефона в тоалетната, отвратително е.
Пълно е с микроби, добър съвет.
И си слагай слънцезащитен крем дори когато е облачно.
- Ясно. - И трябва да се мажеш
на всеки два часа, за да не се сбабичасаш на младини.
Добре.
Очаквах да се появиш.
- Майната ти! - Имаш право. Искаш ли бира?
Не.
Все пак ето.
- Ще ме спукаш ли от бой? - Не знам.
- За гадняр си прекалено гостоприемен. - Старая се.
Мамка му, мислех да я ливна в лицето ти, но е страхотна.
Благодаря.
Реших да ги закача, та хората да ги видят.
Тя се е зарадвала.
А аз дори не ги погледнах.
Знаеш ли, трябва да се пукаш от гордост.
Тя те обича.
Не съм срещал друга като нея.
Но знам, че никога няма да имам такава жена.
Я стига, има време, не се предавай.
Какви ги върша? Махам се.
- С кайсии ли е? - И мед.
Страхотно.
Ще си я допия.
- Ти се махай. - Добре.
Габи обича зелен чай следобед. Вкусен е, защото е зелен.
- Ще ме закараш ли до невролога ми? - Съжалявам, имам пациент.
- Тогава може Шон да ме закара. - Абсурд, само ме виж.
Може да си хванем такси.
- По път ли ми е? - Ела и ще видиш.
- Какви номера ми въртиш? - Минусът на това куп жени в живота ти
да развиват емоционалната ти интелигентност е,
че вече усещаш, когато искаш приятел да те придружи до лекаря,
но понеже си изкопаемо, не знаеш как да го помолиш.
Вместо това караш всички да се чувстват неудобно.
Не разбирам какви ги дрънка.
Бездруго мислех да намина до лекаря ти. Да идем заедно.
- Но само ако искаш. - Е, как! Вървете.
Казах, че ще дойда навсякъде, но нямах представа, че ще търсим камъни.
Да не беше казвал "навсякъде".
Я да видя... Джакпот! Това е ахат.
Външно изглеждат груби, а са гладички.
- Не виждам никаква разлика. - Глупости! Прекрасно камъче.
- И татко му е тук някъде. - Татко му ли?
Не е възможно да си толкова вманиачена по камъни.
Но е факт.
О, боже.
Господи. Боже мой. Май открих един!
Да!
- Лиз, виж как блести на слънцето. - Не.
Намразих камъните.
Знам, че Габи ти е заръчала да ме наглеждаш.
Да, няма да крия.
- Но не затова съм тук. Много ме ядосваш. - Аз ли?
Когато някой край теб го закъса, мигом се втурваш.
- Видяхме го с мен, Габи, Пол, Шон, Алис... - Стига ги изрежда.
Но на нас не позволяваш да ти помогнем.
Доста егоистично, нали?
Той няма да ми прости, Джими.
Възможно е.
Знам, че понякога мисълта за прошка изглежда абсурдна.
Но после осъзнаваш, че злодеят в твоята история
е просто човек, допуснал огромна грешка.
Да.
И да те питам, ще ми дадеш ли камъче някой ден?
Камъните те чуха, като каза, че ги мразиш.
Чухте ли ме, камъчета... Ето!
Лиз, намерих още едно. Гладко е, както ми обясняваше.
Не става.
Гадна си.
Значи...
- Тук твориш твоите чудеса. - Да.
Психотерапията не беше модерна по мое време.
Само старият училищен чистач веднъж ми каза:
"Момчетата не плачат". И се опита да ме целуне.
Добре че дойде тогава.
Знаеш ли кое е откаченото?
Лиз е тази, която сгафи.
Защо тогава аз се чувствам пълно нищожество?
- Като терапевт или приятел да се изкажа? - Като приятел.
Дерек, ти си невероятен човек.
Мил, лоялен и все се чудя и мая, как я поддържаш тая коса?
Сега включвам на режим "терапевт".
Имала съм сума ти женени пациенти, които се чувстват като теб.
И да ти кажа, за това си има причина.
Знаех, че тя не се чувства добре. Женени сме от векове.
Знаеш ли колко пъти се е вкисвала заради дреболии?
Примерно, че са я изгонили от комитет, след като е ръсила обиди.
- Не умее да се сработва. - Никак.
Но каквато и да е била причината, винаги е успявала да изплува.
- Тя сподели ли ти? - Донякъде.
Каза ми, че й е някак потиснато.
Потъва. А какво прави човек под водата?
- Гмурка се и се диви на красотата? - Не.
Дави се.
Лиз ти е споделила, че се дави, а ти какво каза?
- Да си купи каравана за грил сандвичи. - Дерек!
- Да му се не види! Аз ли излязох виновен? - Не си виновен.
И каквото и да решиш, ще имаш пълното право.
- Но вие сте женени от 26 години, нали? - Да.
Ти не грешиш ли?
Не и така. Несравнимо е.
- Ужасна ситуация. - Напълно си прав. Но ще намериш изход.
Сигурна съм. И туфата на главата ти ще помогне.
- Мажа я със зехтин и лимон. - Сериозно? Аз ги ползвам в салатите.
- Благодаря ти. - Няма защо.
Радвам се да те видя, Пол. Заедно с твоя...
- Приятел. - Шон.
Здравей, Шон.
Само секунда да донеса папката ти.
Първо Джули, а сега и тази? Масово ли невроложките са секси?
Не флиртувай с нея. Забранено е и за мен, и за теб.
- Споко, Пол. - Никакво "споко".
Предния път се оплакваше от световъртеж.
Вече увеличихме дозата на лекарствата. Няма накъде повече.
- Понасят ли ти? - Засега да.
Но напоследък не спя добре.
Дали от стреса, или от лютите крилца, не знам,
но казахте, че при моето състояние недоспиването е
като да ливнеш керосин в горски пожар.
Затова не е чудно, че имам и леки...
проблеми с паметта и реших да дойда.
- Прави ППП. - Какво?
Превантивна проверка и поддръжка. И аз съм служила в армията.
- Стига бе! В какво подразделение? - Казах ти да не флиртуваш.
- Нямам нищо против. - При тюлените ли? Имате такъв вид.
- Всъщност... - Стига дрънка.
Вижте, имам много любими занимания и скъпи на сърцето ми хора.
Затова искам да остана с остър ум възможно най-дълго.
Ако бих могъл да взема още някакви мерки,
кажете, защото...
- Готов съм на всичко. - Особено предвид проблемите със съня,
задължително трябва да спрете алкохола.
Друго?
Здравей.
Дойде да си вземеш нещо ли, или си се върнал?
- Искам да си вкъщи, ужасно съжалявам. - Нека ти кажа.
- Здравата се издъни. - Знам.
Но аз не бях съпричастен, а трябваше.
Извинявай.
Започнеш ли да ми се извиняваш, ми става още по-гузно.
Това беше целта.
Някой ще идва на вечеря ли?
Любимите ти момчурляци.
- Здрасти, мамо. - И тримата!
Здравейте! Боже мой.
- Забравихме, че имаш рожден ден. - Не е сега.
- Благодаря. - Ето, мамо.
- Благодаря. - Струваше си.
Радвам се, че се обади, заповядай.
Благодаря, че дойде.
- Хубав филм. - Да, и не остарява.
Така ли? Отдавна не съм го гледал.
- Да ти предложа вода, чай или... - Не се занимавай.
Прощавам ти.
Гледай си живота и бъди жив и здрав.
Но направи нещо за мен.
- Да, само кажи. - Добре.
Не ми се мяркай пред очите.
Ясно ли е? Повече няма да се виждаш с дъщеря ми.
И с приятелите ми.
Изчезни от живота ми.
Ще можеш ли?
Да.
Благодаря.
Ето го и него.
Чакаме го да проговори.
- Ей сегичка думите ще изскочат. - Стига, Брайън.
- Как мина? - Простих му.
Радвам се.
Какво облекчение! Мислех, че ще се върне бесен
и няма да млъкне...
- Майчице, ужасно ме уплаши! - Това е идеята.
И искаш да повярвам, че си бил с две жени?
- Глупости. - Вярно е.
- Теб не те харесват. - Съмър е измислено име.
- Кой се казва "Лято"? - Стига де.
- Не лъжа. - И е секси?
- Сладурана е. - Има си хас.
- Гореща жена. - А Зима студена ли е?
Много ясно.
Проумях на кого се гневя.
- Не на него. - Знам.
На себе си.
- Само не казвай пак "знам". - Напира ми отвътре.
Всеки се надява,
че ще има силите да се справи, ако му се стовари някоя гадост.
Аз се сринах. А Алис имаше огромна нужда от мен.
Разочаровах я ужасно.
И мисля, че когато видя онзи човек,
осъзнавам какъв ужасен баща съм.
И че не изпълних каквото обещах на жена ми.
Този бърбън е пропътувал света на кораб,
просмукал се е със солен морски въздух от всяко кътче на земята.
- Морско уиски. - Не го наричай така.
Тази вечер...
пия за последен път в живота си.
И реших да е с теб.
Пол...
Дали някога ще си простя?
Да.
Ще си простиш.
Дали?
Надявам се.
Аз също.
Много е изтощително.
Превод на субтитрите Боряна Богданова