Брай, подай ми тиксото.
Извинявай, че прекъсвам мръщенето ти.
Ще ви донеса вода.
- Благодаря, мамо. - Милото ми момиченце ще ме приюти!
Същински ангел съм.
- На майка си се е метнала. - Прав си.
- Подлъга ме да дойда! - Целият сияеш от щастие.
Сияя от слънцезащитния крем. Ти каза, че ще ходим на плаж.
В Лонг Бийч сме, плажът е наблизо.
Под стрес съм, че ще живея с майка ми, имам нужда от подкрепа.
Ако не друго, поне ще се научиш да правиш секс тихо.
- Това как да го тълкувам? - Заповядайте.
- Г-жо Еванс, нали сте вярваща? - Да.
Хомосексуалист съм, да си ходя ли?
- Няма мърдане, копеле! - Без обиди!
Габита, как не те е срам!
Душко, ти ще отговаряш за дрехите ми.
- Това си е стереотип. - Да му се не види.
Защо подрусваш крак? Да не ме имитираш?
Събирам смелост да кажа нещо.
Явно е пикантно. Извести ме, когато спреш да си бъзла.
Добре.
Беше ми казал, че или ще потъна в скръбта си, или ще изплувам.
Да.
Още не съм съвсем изплувала, но виждам светлината.
Май вече не ми е нужна терапия. Знам какво ще кажеш.
"Терапията винаги е нужна."
- Говориш като Батман. - Нарочно, за да си придавам важност.
Просто мисля, че е време да се справям сама.
Поне за известно време.
Сърдиш ли се?
Не.
Всъщност съм изключително горд.
- Ако някога имаш нужда от мен, тук съм. - Знам.
- И, Пол... - Не ми благодари.
Мислеше да се измъкнеш, без да си платиш за последно ли?
Ама моля ти се!
От най-хубавите.
- По дяволите. - Кой е умрял?
Не пускай такива шегички пред хора на моята възраст.
С много неща ще запомня съпруга си.
Елиът обичаше по начин,
който не оставяше у теб никакви съмнения.
Така ще го запомня. Благодаря ви, че дойдохте.
Поне вече няма да се криете.
- Опитвах се да разведря атмосферата. - За тази цел трябва да е смешно.
Мислех, че е забавно, Пол.
- Благодаря, че ме придружи. - Моля.
Как ще пропусна погребението на мъжа на гаджето на шефа ти!
Джули изглежда адски секси в черно.
- Бих я награбила. - А аз бих ви зяпал.
Стресна ме!
Поне вече няма да се крият.
Видя ли, Пол? Смешно е.
- Кое е смешно? - Не знам.
Дано не ти е некомфортно край мен, понеже последно бях с нея.
Не ме притеснява.
- Би било нормално. - Няма проблем.
- Хубаво. - Да, хубаво.
Ама наистина ли?
- Започва да ми става тъжно. - Разбирам защо.
- Благодаря, че дойде. И на теб, Брайън. - Моля.
Не му благодари, дойде да се натъпче.
- Завиждаш ли? - Да.
Щом вече си продала къщата, може да вкараш средствата във фонд.
- За наследниците на Елиът. - Това би искал и той.
Продала си къщата? Къде ще живееш?
При мен за ден-два, докато реши какво да прави.
- Благодаря още веднъж. - Моля.
- Ще я приютиш за няколко дни? - Само?
- Колко безсърдечно. - Шокиран съм.
- Нямам думи. - Не си в ред.
Сегашното ни положение е идеално.
Да не забравяме, че не съм живял с друг човек от трийсет...
Какво правиш? От трийсет години.
Аплодирам те, бъзльо.
- Пляс, пляс, пляс, Пол. - И ти не си в ред.
- Дума да няма. - Разкарай се от мен.
Не ми се ври, на погребение сме.
ДО ЛУИС: ГУБИШ МИ СЕ, ПИШИ МИ.
Когато Алис навърши 18 г., ще имаш пълнолетна дъщеря.
И какво чудно има? Баща ти има пълнолетен син.
- Я, вярно! - Какво ще ми купите за рождения ден?
Аз ще ти направя торта. Шоколадова или жълта?
Нека е изненада, но жълта.
Твоят подарък е ясен. Кола, какво толкова?
"Кола, какво толкова?" Белите ме изумяват.
Извинявай, но застраховката ми ще скочи.
Добре де, поне опитах.
- Ще помислиш ли пак? - Не.
- А ако си плащам бензина? - С какво?
- Безобразие. - Ужас.
- Купи й кола. - Знам колко изкарваш, скръндзо.
- Предател! - Ще го преживея.
Стига сте се палили, ще купя кола на Алис. Искам да я изненадам.
- Много мило, пак те харесвам. - Аз още не знам.
Виновен съм за предишния й рожден ден.
Вярно, цъфна пиян на вратата и поиска торта назаем.
- Помня, Лиз. - Дали?
Е, не всичко. Здравословно е да имам тайни от себе си.
Тя харесва жълт миникупър като на майка си в колежа, такъв търся.
- Пак ме спечели. Кога е купонът? - Тя си има свои планове.
Няма да празнува с баща си и приятелите му.
Я стига, задължена ни е!
- Празникът не е неин, а наш. - Искаме си го.
- И ще го получим. - И още как!
- Няма измъкване! - Хубаво.
- Ще го организираме. - Да.
- Варда, Дерек минава. - Дерек!
- Хорхе! - Какво да бъде?
Прощавайте, аз съм Дерек. Обичайното.
Но се чудя дали да е едно, или две.
- Вземи си две, нали си ми гладник. - Сериозно?
- Чухте дамата. - Ти поседни, ще ти ги донеса.
Добре.
Благодаря.
- Какво ти става? - Не се обаждай.
И защо той трябваше да се пререди?
Извинявай, драга, нямаш думата.
Но много благодаря, че следиш кой след кого е.
Страхотно се справяш. Сериозно, пиша ти шест плюс.
Аз черпя.
Слушай сега, госпожичке. Предстоящият ти рожден ден е много важен
- за нас двенките. - "Двете".
- Разбрахме се да не се заяждаме. - Кажи го свястно.
Та значи, рожденият ти ден е важен за нас двете.
- Благодаря. - Първо да кажем, че много те обичаме.
- И излизаме с оферта. - Точно така.
Вечеряме, после торта и подаръци, официално облекло, от 19 до 22:30 ч.
Аз пък предлагам да хапнем торта на крак в кухнята.
По анцуг, без да отваряме подаръци, от 16:30 до 16:35 ч.
- Глупости. Абсурд! - Спокойно, само ни прави напук.
Очаквахме го. Имам друго предложение.
Торта за час, спортно-елегантни и отваряш само нашите подаръци.
- А преди това... - Женска сбирка, докато се приготвяш.
Ще пробваш тоалет по наш избор и ще ти даваме акъл.
Освен това ще ни поканиш да излезем с теб и приятелите ти после,
но се направи на искрена и се разочаровай, когато ти откажем.
Добре.
Кратка сбирка, 45-минутно парти и имаме сделка.
- Какво мислиш? - Не ми харесва.
- И на мен, но това е, приемаме. - Хубаво.
- Приемаме, но не сме доволни. Да. - Не.
Значи се разбрахме.
- Давай. - Добре.
Само че ще поканя и Пол.
- Какво? Ужас. - Не, ще ми скапе настроението.
Стига, той ще е във възторг.
Мамка му.
КАНЯ ТЕ НА РОЖДЕНИЯ МИ ДЕН.
Нямам търпение.
- Добре че дойде, не ги умея пазарлъците. - Аз съм супер.
Джими?
- Да. - Софи.
- Здравей. - Драго ми е.
- И на мен. Разгледайте спокойно. - Добре.
Шестица ли е, или осмица?
Двойка? Нищо не разбирам от коли.
- Явно. - Значи е време да блесна.
Моделът от 2004-та е масов. Тази не е в идеално състояние.
- Колко й искаш? - Пет хиляди.
Купуваме я.
- Очаквах да се пазарите. - И аз.
- Тогава ще донеса документите. - Върви.
- Какво те прихвана? - Няма халка, скромна къща, детско колело.
Нима искаш да изнудвам
такова мило, самотно а, между другото, и сладко мамче
за стотина-двеста кинта?
Харчиш ги за лосион.
- Като каза, че си супер, си имал предвид... - Суперморален.
От мен - толкова!
Предния път обсъждахме тревожността ми,
но не помня казах ли как се потя.
Днес съм на интервю за работа, а не си взех дрехи.
Първо трябва да се научиш как се влиза в стая.
Терапия на отворена врата?
- Вярно си се шашнала. - О, боже.
Не се души. Защо все мъкнеш бебето?
Много си сладък, но трудно се работи покрай теб.
Плащам на леля ми да го гледа, но сега не може, паднала пияна от колело.
- Ужасно е натъртена, не мога да я виня. - Можеш, и още как.
- Сега как ще отидеш на интервюто? - Де да познавах човек,
който няма пациент от 12 до 13 ч.
Не си го и помисляй, абсурд.
Защо бели осиновяват черни бебета? Това си е добре.
Дай ми дрисльото. Здравей, момченце.
Как умело го държиш! Дали и аз след време ще мога така?
Не.
- Привет. - Здрасти. Запознай се със сина си.
Не ми се вярва. Но ако е на Джими, няма проблем.
Какво е това, бебе ли?
- Видно е. - И защо сте тук?
Ще каня Габи на обяд.
А мен ти ме повика. Дръж се като още по-възрастен.
Как може да си сърдит, когато съм толкова сладък?
Разкарай се от кабинета ми, плешивецо.
- Боже. - Ужасен е.
А ти ела за малко.
- За какво ли говорят? - Не знам.
Много държа на Габи. Какви са ти намеренията?
- Да не сме в стар филм? - Сериозно говоря.
Свестен ли си, или не?
Все си мисля, че съм от свестните.
Обичам семейството си, плащам си данъците.
Рециклирам боклука, дори батериите, което си е голяма занимавка, знаеш как е.
Да не замръзна? Какво става?
Шегата настрана, мисля, че Габи е невероятна жена.
Отдавна чаках да срещна такава.
- Това исках да чуя. Връщай се вътре. - Добре.
Беше ми приятно и малко страшно.
- Габи, обяд? - Съжалявам, не мога.
- Гледам бебето на пациентка. - Типично за Габи.
Пол, много грубо се изказа, извини се на бебето.
Сори.
Най-накрая открих резервния ключ, но не мога да махна другия от халкичката.
Може би е за къщата, та се надявам
да не нахълташ и да ми одереш кожата, за да си ушиеш сако.
Няма.
Обаче дъщеря ми, за която е колата, е жадна за кръв, така че не отговарям.
Стар жълт миникупър.
С жена ти явно я мразите.
Сега ще ти стане неловко
и ще изтърсиш нещо, затова гледай да се овладееш.
- Жена ми почина. - Ама разбира се.
Хубаво. Не че е хубаво де.
- И моят бивш е мъртъв. - Така ли?
За мен. Кофти прозвуча.
Често го казвам, но по по-смешен начин.
Ето така. "Той е мъртъв за мен."
- Не, пак излезе същото. - Съвсем същото.
Извинявай за конфуза накрая, но поне се роди виц.
- Тръгни на турне. - Обикновено е смешно, но не и сега.
Хубаво. Какво стана?
Радвах се, че съпругът ми харесва най-добрата ми приятелка, а то...
Сега оставям детето си в дома й всеки втори уикенд.
Аз й залепих тапетите. Ни едно балонче няма.
Гадно.
Кое е най-абсурдното нещо, което не знаеше как се прави без жена ти?
Не съм свикнал да ме разпитват. Обикновено хората бягат от темата.
- Аз обаче се гмуркам смело. - Виждам.
- Не знаех как се плаща ипотеката. - Сериозна работа.
Мислех, че ако стоя и чакам, те ще ме потърсят, както и направиха.
Не бяха дружелюбни.
Тя как се казваше?
- Тиа. - Прекрасно име.
Наистина.
Ще ти се стори безумно, но не смяташ ли,
че в сравнение с мен всъщност си пощаден?
Не.
Едно мога да кажа.
Нека тъгуваме, без да се съревноваваме.
- Само ме изслушай. - Добре.
Всички хубави спомени със съпруга ми са заличени. Няма ги вече.
А ти сигурно имаш безброй страхотни спомени с жена ти,
които завинаги ще са с теб.
- Да, така е. - Ето.
- Аз печеля. - Мамка му, победи ме!
Изпълнена съм с гняв.
И сякаш съм зациклила.
Ти сигурно по-лесно ще продължиш напред.
- Гневът не те е погълнал. - Така ли?
Гневна си толкова, колкото трябва.
Понякога пътят напред ми се струва невъзможен.
Няма невъзможни неща.
Тръгвам, имам терапевтичен сеанс.
Слава богу. Продължавай в същия дух.
Психотерапевтът съм аз. Но "слава богу"?
Исках да кажа "слава богу, че пациентите имат теб".
Много ми беше приятно да се запознаем.
На мен също.
Затова ли ме повика? Кой на погребението ти каза за биткойна?
Млък. Какво имаше предвид под "типично за Габи"?
- Вземи го. - Ами ако огладнее?
Нали имаш зърна, дай му да суче.
А ти казвай, Пол. Давай да обсъдим нещата.
- Добре, дадено. - Супер.
Типично е за теб да се оставяш да те манипулират
и да те товарят с чужди проблеми.
Какво лошо има да помогна на някого за час?
Яж повече фибри, нещо си спечен.
Постоянно си търсиш оправдания,
за да поставяш нуждите на другите преди своите.
Заради бебето не излезе на обяд с изключително привлекателен мъж.
И това ти го казва изключително привлекателен мъж.
Същото правиш и с майка си.
- Изобщо не искаш тя да живее при теб. - Стига де.
Хора, опитвам се да го приспя, по-тихо. Виж ти, сгълчах някого.
Никога няма да си щастлива, ако не промениш нагласата си.
Намерил кой да го каже! Човекът с "бастиона на самотата",
който те приема вкъщи за кратко
и уж много те обича и иска да е с теб, но не и ако му стовариш партакешите си.
- С последното малко се оля. - Да, знам, усетих.
Поне се опитвам да се променя.
Тази година завързах приятелство и излязохме преди месец.
А съвсем наскоро допуснах няколко души в кухнята тук.
Беше преди малко и изгони всички.
Типично било за мен. Само погледни себе си!
Страх те е да заживееш с друг човек.
- Страх ме е, така ли? - Да, събери се с нея, Пол.
Защо реве? Писна ми!
Прекрасно бебче! Погледна ме.
- В очите ти ли се взря? - Да.
- Дай ми го, много ти идва. - Съжалявам.
ЧРД, АЛИС
Как е?
- Супер. - Невероятно.
- Да приключваме вече. - Стига припира, Пол. Защо все си кисел?
- Кой те е наранил? - Баща ми.
Да, това го знаех.
- Панделка на колата? - Чувствам се подценен.
- Забравил си да сложиш. - На мига.
Ето ви, как мина сбирката?
Споделяхме си тайни, плакахме и си показвахме пиърсингите.
И се изумявахме.
Щях да забравя. Ще излизам с приятели после.
- Искате ли да дойдете? - Да.
- Не, не мога, но благодаря за поканата. - Седни сега.
Заповядай. Касовият бон е вътре, ако не ти хареса.
Все пак не познавам вкуса ти.
- Красиво е. - Със сигурност ще ти хареса.
Такива яки маратонки ми подари, че не смея да ги обуя.
Кротко с подаръците. Ако отвори някой или запали свещ,
купонът започва да тече.
- Пол, недей. - Ще я запали.
- Благодаря, Пол. - Не го правя за теб.
Няма проблем, невъзмутим съм. Запазвам самообладание.
- Аз съм пръв. - Давай.
Искам да кажа няколко думи за невероятната ми дъщеря Алис.
"А" като "абсолютно прекрасна".
- "Л" - като "любима дъщеря". - Наопаки.
- Наопаки, сериозно? - Да.
- Така става ли? - Давай нататък.
- Стига зяпа. - Схванахме идеята.
"И" като "и май трябва да спра, тя се дразни".
Много.
- "С" като "само секунда"... - Пак е наопаки.
Обичам да те дразня.
И накрая, страшно се вълнувам...
- Макар че няма повече букви. - Вярно.
Страшно се вълнувам, че поемаш по нов път и даваш газ към...
Давам газ? Божичко!
- Идвайте. - Хитър номер.
Божичко! Същата като на мама е.
Не съвсем. Не сме те правили в такава.
- Татко, върхът си. - Обичам те безкрайно.
- Ето я рожденичката! - Здравей, Съмър.
- Здрасти! - Ама вярно ти е купил кола.
Поне се направих на изненадана.
Благодаря.
- Ти седни отзад. - Добре.
Сложете си коланите.
- Чао! - Хайде, довиждане. Чао.
- Тя отлетя. - Може би завинаги.
Да беше изчакал половин час, преди да й дадеш ключа.
- Не бъди егоистка. Наляхме й акъл. - Вярно.
Купонът тепърва започва. Има храна, музика, да се забавляваме.
- Без мен, чао. - Да празнуваме.
Хайде да пием!
Ясно. Ще си донеса любимата бира от къщи.
Скъпи, искаш ли аз да отида?
- На драго сърце. - Няма нужда.
Лиз, вече не се търпи.
- Кое? - Поведението ти с Дерек, конфузно е.
- Като хетеро в гейклуб. - Да го духаш, Брайън.
- Всъщност не, ще ти хареса. - Слава богу, съвзе се!
- Това не си ти. - Знам.
Срамът ме е засмукал.
И просто не знам как да се измъкна.
Ще ти покажа една снимка на караваната от днес.
"Скаридената кучка пак е тук!" Аз ли съм кучката? Много мило.
- Всички коментират колко си противна. - Нали? Нямам равна.
- Но какво общо има с Дерек? - И той се е затъжил.
- Наслагал е сърчица. - Сериозно?
Не, но ако знаеше как, щеше да го направи.
Съвет от човек, който 20 г. беше хетеро.
Ако се правиш на такава, каквато не си,
край на удоволствието от секса.
- Ти сериозно ли? - Тя ме разбра.
Напълно.
Да го духам, ама не, защото ще ми хареса?
- Беше смешно. - Ами права си.
Оставяме колата пред нас и отиваме да купонясваме под моста.
- Супер. - Пиене, музика и трева за трезвениците.
Страхотно.
- Имаш съобщение. - Чети.
От Луис е. "Честит рожден ден. Радвам се, че се запознахме,
но и за двама ни може би е по-добре, ако не си общуваме повече."
Ще направим отбивка.
Тъкмо ще ти покажа колко съм умен.
- В ескейп стаята ще ти хареса. - Съмнявам се.
Заключват те там, така ли? И няма измъкване? Затова решаваш задачи?
- И ти харесва? - Не и тази част.
Но ако успеем, може да си купим еднакви тениски.
- Да беше казал! Навит съм. - Супер ще бъде.
Здравей.
- Алис. - Може ли да поговорим?
- Няма как, още съм на работа. - Спокойно, аз ще затворя.
- Много ти благодаря. - Моля.
Имаш нов приятел.
- Първа дружка ли ти е? - И единствена.
- Но е приятно да започнеш начисто. - Напълно те разбирам.
- Радвам се за теб. - Благодаря.
Притесних се, че не пишеш, но изглеждаш добре.
Супер съм. Е, животът ми не е цветя и рози, но...
Нямаме такъв израз.
Не знам какво казват американците. Пушки и патрони?
Нещата взеха да потръгват.
Всяка сутрин идвах тук със Сара на тръгване за работа.
Сядахме и гадаехме кой какво работи.
А след трагедията
висях на тази пейка с часове.
И щом се зададеше влак,
едва се сдържах да не стана и да...
Както и да е.
Защо вече не искаш да си говорим? Не го проумявам.
- Просто мисля, че така е по-добре. - Не ти вярвам.
Какво ти е казал баща ми?
- Ето ме. Заповядайте, милейди. - Благодаря, сър.
- За теб няма. - Всъщност не мога.
- Трябва да тръгвам към мама. - Да дойда? Влизам под кожата на майките.
Но да знаеш, че ще флиртувам. Може дори да я шляпна отзад.
Моля? Що за човек си! После ще говорим, но ще те помоля нещо.
Пусни мухата на Джимбо, нека мисли, че е заплаха за теб.
- Добре. - Чао, ще ти звънна.
- Тръгваш ли? Чао. - Чао.
Едва издържам тук.
Все си представям как сте се натискали с нея.
Благодаря ти.
Какво е това?
- Твоето куче ли е? - Да, Мак прави нова бира.
Супер е, но не казвай на Лиз, съвсем ще откачи.
Женен съм от 27 години
и изведнъж жена ми започва да се държи като обсебена.
Имам чувството, че предстои катаклизъм.
Снощи ми каза, че ме вижда и чува, където и да съм.
- Тръпки да те побият. - Не искам да ме вижда и чува.
Трудно нещо са взаимоотношенията.
Напълно съм съгласен. Габи е чудесна, но не мога да я проумея.
Сякаш е издигнала стена.
Трудна работа.
- Днес се запознах с една жена. - Виж ти.
Много си паснахме. И познайте какво направих.
- Какво? - Нищо. Нищичко.
Чудя се дали изобщо някога ще съм готов за връзка.
Не говори така, Джим. Или ти викат само Джими?
- Чувствам се недорасъл. - Пасва ти.
Нещата може и да се променят, Джеймс.
Като терапевт съм убеден.
Но съм виждал хора, които робуват на навиците си
и не могат да се откъснат от тях.
Здравей. Извинявай, че нахълтах така, направо си лягам.
Ела за малко.
Знаеш как понякога правилното решение е пред очите ми,
но понеже съм дебела глава, прекалено дълго протакам.
- Едно от най-привлекателните ти качества. - Преди да те срещна,
мислех, че животът ми е по-хубав от всякога.
Преуспявах в работата, сближих се пак с дъщеря ми
и чат-пат разпусках със съседката.
- Коя съседка? Къде точно живееше? - Тя се премести.
Не съм и подозирал, че може да бъде още по-хубаво.
- Остани да живееш при мен. - Донякъде съм се пренесла.
Половината ми дрехи са тук, наизвадила съм снимки
и просто чаках да узрееш.
- Кои са тези хора? - Сестра ми с децата си.
- Ти какво си помисли? - Че снимката върви с рамката.
Пол...
Добре ли си?
- Да, нищо ми няма. - Добре, сега идвам.
Дали да взема любимото кресло на дядо ти, или да го оставя на склад?
Опърдяното кресло? Изгори го. Защо го пазиш?
- Яки ги пускаше! - Абсурд да го мъкнеш.
- Е, стига де. - Трябва да вдигна.
- Какво става, шефе? - Имам си съквартирантка.
- Какво? Не може да бъде. - Благодаря ти, че ми даде кураж.
Затварям, Джули е тук.
Само не прекалявайте. И не се залежавай, че вече си стар.
Лека нощ.
Да си виждала тиксото? Ей сега беше тук.
Какво има, душко?
- Мамо, страшно много те обичам, но... - И аз те обичам.
Не бива да идваш при мен.
Мисля, че ще ти е много по-добре тук, близо до приятелите ти и твоя живот.
Ще ти взема денонощна гледачка, ще идвам много по-често,
което отдавна трябваше да стане.
Знам, че трябваше да ти го кажа доста по-рано,
но наистина смятам, че така е най-добре.
И за двете ни.
Дано ме разбираш.
- Мамо? - Сега си върви. Вече си го решила.
Каза каквото имаше да казваш, тръгвай си.
Съжалявам.
Аз също.
Страхотен рожден ден беше.
Макар че Алис бързо се изнесе.
Благодаря, Дерек.
- Доволен съм. - И с право. Добро татенце си.
Благодаря за оценката, но не ми викай "татенце".
- Шон, тортата е страхотна! - Благодаря, Дерек.
Съвсем сам ли я направи?
Какво си се разкрещял за торта посред нощ?
Да не се побърка? Дояждай я бързо. Само да видя трохи в леглото, ще те убия.
Какво има?
Просто съм щастлив.
ЗДРАВЕЙ, СОФИ Е. ДЪЩЕРЯ ТИ ХАРЕСА ЛИ КОЛАТА?
Казал си му да не говори с мен? А знаеше, че това ми помага.
Направо не е за вярване!
Поредният съсипан рожден ден.
Миличка.
Алис... Мамка му!
Превод на субтитрите Боряна Богданова