Габи все ме подиграва за книгата ми.
Най-точното изследване на съвременната когнитивно-поведенческа терапия.
Много хубаво. Кой го е казал?
Никой, просто те информирам.
- Как си? - Какво да ти кажа...
Тук съм. Държа се, добре съм.
Добър терапевт си, знаеш какво ще ти кажа.
Не изпадай във възторг, казах "добър", а не "велик".
- Знам, но имаше предвид второто. - Може би.
Виж какво, момче, няма да си простиш провала като баща,
ако не разголиш душата си пред Алис.
Тя пак може да те вини, но самото откровение действа изцеляващо.
Като изповедта. Без значение какво ти казва отец Макпип.
Важното е да осъзнаеш грешката си и откъде произтича.
Не искам Алис да мисли, че страдам по нейна вина.
- Няма да стане. - Добре.
- Ама това ли беше? - Засега.
Разбрахме се да ми донесеш бонбони и нова шапка.
На бюрото ти са, Пол.
Знам, че си правиш майтап с мен, но много ми харесва.
Мамка му!
- Браво, скъпа. - Съсредоточи се.
Гледай сега.
- Супер. - Аз!
- Заболя ли те? - Край.
- Но още сме 3:0 гейма. - Вече ми е ясно, че не ставате.
А и момчетата ще идват, имаме задачи.
Да купите газ, за да изгорите чаршафите после?
- Кеф възраст няма. - Така си е.
- Готвите ли се за бебето? - Имаме четири месеца.
Още не сте започнали, така ли? Да не сте друсани?
- Малко. - Искаш бонбонче ли?
И двамата работите! Ако бързо не намерите бавачка,
ще трябва родителите ви да помагат.
Като се роди първият,
майка ми дойде, изхвърли плацентата на Лиз и оттогава не си говорят.
- Не само за това. - Без родители.
- Плацентата се пази? - Не я мисли.
Вече ми се наби в ума.
Спокойно, аз ще помогна за намирането на бавачка.
- Супер си. Обади се после. - И вие ще сте там.
Хайде още една игра, да се разменим.
- Добряци срещу чудаци. - Ида, Шемет.
Гледай само, знае кой какъв е.
Шеметна реакция! Хайде.
Знам, че още ми се сърдиш, мамо, и с право.
- И още как! - Значи сме на едно мнение.
Ела на Деня на благодарността, а на Черния петък пак се муси,
макар че тогава черните би трябвало да са сплотени.
Защо мълчиш? Оная шибанячка Ники с теб ли е?
- Без обиди! - Ужасна е.
Слушай, кучко, не си ври гагата в живота ни
да не ти се стоваря като Тони Сопрано.
- Хайде де, давай! - Лошо ти се пише.
И ми прати сметката си, за да ти платя за събота.
- Добре. - Благодаря.
- Мамо, мога да дойда да те взема. - Съжалявам, Габи.
Прекалено ми е тежко сега, не мога.
- Няма да дойде. - Какво? Каза ли й, че Дерек ще идва?
- Не иска ли да го види? - И той няма да дойде, отрязах го.
Не видя ли свирепия ми поглед?
Видях, но ти винаги гледаш така. Не знам дали можеш другояче.
Явно можеш.
Ела да заровиш глава в пищната ми гръд.
Я стига, среден размер си.
- Само да ги видиш! - Виждала съм ти ги безброй пъти.
- Не се брои, лежах върху тях. - Стига де.
Приятно е гърдите ни да се опират.
Не знам какво правите, затова направо започвам с менюто.
Пуйка, печена шунка, макарони на фурна, зелен боб и сос.
- Леле! Много мило, че ще готвиш за Габи. - Не чак толкова, взема скъпо.
- Нормално. - Но ще ме научи разни изрази за заблуда.
Примерно: "Обезкостих шунката".
- Глупости. - Прасетата имат кости, Шон.
- Тръгвам. Искаш ли и ние да опрем гърди? - Може.
Имитатори.
Надявах се да видя Алис, нали живее с теб, но явно я няма.
Тук съм.
Сигурно не си разбрала, че съм дошъл.
- Разбрах. - Супер.
- Гадно. - И то много.
Довиждане.
- Как е, пич? - Ще те помоля нещо.
Кажи на Алис, че когато е готова, ще я изслушам.
Подхвърли й го така, между другото.
- Кажи й: "Сестро...". - Ужас.
- Както прецениш. - Добре.
- Явно наистина ти пука. - Да, такъв съм си.
А нашите дори не са тук. Майка ми ще празнува в казино "Моронго".
И баща ми е там, но е под забрана да я доближава,
та затова, когато тя играе, той е в басейна, и обратното.
- Радвам се, че те видях. - До скоро, пич.
Да, никак не е хубаво това за лекарствата, още го осмислям.
Като отказваш да говориш и се затваряш в себе си ли?
Позна.
Кажи на Мег, че видях новата й прическа в Инстаграм, супер е.
- Джули иска да знаеш, че те преследва. - Нямам нищо против, готина е.
Хубаво че и тя е там, защото причината за обаждането ми е...
Много се радвахме, че ще дойдете за празника,
но отборът на Мейсън по лакрос победи днес,
което е безумно, защото са адски зле,
но сега ще прекараме уикенда на турнир в Мейн.
Какво ще кажете ние да ви гостуваме след няколко седмици?
- Татко, много съжалявам... - Не, недей.
Разочарован съм.
Но нищо.
- Обичам те. - И аз, мила.
Отървахме се. Ще си стоим вкъщи. Най-хубавият Ден на благодарността!
Още те чувам, татко.
- Сгафих. - Да, определено.
Миналата седмица беше добре, но тази ще е още по-добре.
Надрусах се с кофеин.
Влизай, сега идвам.
Пол, чух, че няма да пътувате. Искате ли да празнувате с нас?
Не. И ако кажеш на Джули, че си ни поканила, ще те убия.
- Благодаря за бързия отговор. - А с теб ще се видим на кафе после.
- Стига де, пак ли? - Да не си се уговорил с дъщеря си?
- Нямаш друга работа. - Грубо!
Ами така е.
Наред ли е всичко?
- Извинявай, не знаех на кого да звънна. - Какво става?
- Опита се да открадне противозачатъчни. - Може ли само минутка?
- Какво става? Добре ли си? - Да, само малко ме е срам.
Събрахме се с Конър, обаче презервативът се скъса.
- Понеже съм дивичка... - А, не.
- Още не съм повикал полиция. - Вижте какво...
Тя е добро момиче. Предлагам да ви платя и да забравим.
- Благодаря, пич. - Защо ви вика така?
Тя вика "пич" на всички.
- Не и на мен. - Защото не сте пич.
Първо трябва да ви опознае.
Ясно. Дъщеря ли ви е, господине?
- Да. - Не.
Не, просто приятелка. Всъщност е приятелка на дъщеря ми.
Виждаме се понякога. Защо всичко звучи някак извратено?
- Никак не ми харесва. - И на мен.
Сега си тръгвам. Дано и вие като мен искате да се свърши.
- И още как! - Чудесно.
- Благодаря. - Моля.
- Остави ли пари и за дъвките? - Прекаляваш.
Радвам се, че ще празнуваме с вашите. Имате ли семейни традиции?
Не, просто гледаме футбол, тъпчем се с храна,
а надвечер мама плаче и нарежда, че никой не я цени.
- Нямам търпение. - Голяма забава е.
- Чао, Алис. - Чао.
- Благодаря за помощта. Забавно, нали? - Много, направо ме убий.
- Защо дойде всъщност? - С друг не мога да говоря.
Всички смятат, че съм твърде сурова с татко.
Не знам, откакто го помня, той се раздава за всички.
Примерно теб те прие в дома ни, въпреки че налиташе на бой, помниш ли?
И още как!
Обясних му колко ми е важно да помогне на Луис.
- Но не и не! - Разбирам те.
Когато се изпокарахме с баща ми, му казах, че трябва да сме по-открити,
и оттогава той се преобрази.
- Сериозно? - Съвсем не!
Не ме разбирай погрешно, опитва се.
Като му кажа, че го обичам, вече ме посочва и щраква с пръсти.
- Явно значи, че и аз съм му мил. - Да.
И като разказах за това на Пол, той рече:
"Ако обичаш някого само защото се надяваш да се промени,
това не е обич".
- Браво. - Благодаря.
Обаче е прав. Истинската обич е да приемаш някого с недостатъците му.
А баща ми успя да го постигне с мен. За вечни времена.
Ама и ти си ми станал един стабилен!
Виноват.
Страхотно местенце.
Лиз ме насърчи да го купя. Хем като инвестиция,
хем да си имам собствена територия, далеч от нейната.
- Тя идва ли? - Да.
Тогава е обута с кожен панталон и се казва Вероника.
- Разправяй. - По принцип не обичам да ме душат...
Сгреших, замълчи.
- Наистина ли? - Да.
Съжалявам, че връзката ти с Габи не потръгна.
Защо изобщо ме запозна с нея?
- Мислех, че ще си паснете идеално. - Аз също.
Най-лошото е, че едва ли дори се сеща за мен.
Все мисля за него.
Снощи сънувах, че се свалям с Киану Рийвс в някакъв лъскав хотел.
Дерек го играеше рецепционист, пиколо и чепа на Киану. Пълно безумие!
Сън като сън, но трябва да ти говори нещо.
Тя е права, но никак не ми харесва да имаш други приятелки.
Разбрахме се, че можем да другаруваме и с други.
Аз не искам.
- Преглътни го тогава. - Не!
С Алия се сприятелихме, когато и тя заряза Нико.
- Какъв е проблемът изобщо? Дерек е супер. - Върхът е.
Черното копие на моичкия. На него само това му е кусурът.
С тая негова коса интересен чернокож би се получил.
- Ще го схрускам. - И то с парцалите.
Цял живот се грижа за някого.
Обичам да знам, че съм необходима. Затова ходех с такива като Нико.
- И какъв е плюсът? - Сдобиваш се с хероин.
- Спри да ми влизаш под кожата. - Няма.
Играеш на сигурно. Щом стоиш с такъв, значи си светица.
Зарежеш ли го, вината е негова.
Дерек обаче сякаш няма нужда от мен, макар че ме иска.
- Няма измъкване, затова е плашещо. - Просто му се обади.
Смелост не значи да не се боиш, а да превъзмогнеш страха си.
Боже, велика мисъл. Смятам да я заграбя.
Трябва да тръгвам.
- Обичам те. - И аз.
- Хлътвам и по теб. - Това защо беше нужно?
УЕНДИ МЪРИ ВЪЗПИТАТЕЛ
- Вие сте първата кандидат-бавачка. - Предпочитам "възпитател".
Харесва ми, звучи сериозно.
- Извинявайте, че закъснях. - Допада ми, сладка и леко претенциозна.
Не бих казала, на ръката си има печат от бар.
Толкова ли не можа да го измиеш? Следващата!
БЕТ ДЪБЪР
- Обикновено как протича денят ви? - Оставям бебето да ме води.
- Да, понеже бебетата са толкова умни. - Много са интуитивни.
Глупости. Чао!
- Вземи си водичка. - Не от газираната.
МЕРИЛИ МАКАЛИСТЪР
Мога да набавям кърма онлайн.
Защо изобщо ме гледате? Твърдо не!
- Твърдо не, драга. - Абсурд.
КРИС РИЙС
Казвам се Крис, но ми викат Тофър.
- Отива ти. - Две галени имена!
- В никакъв случай. - Стига, Лиз.
- Знаете, че няма да издържите. - Права е.
- Скрити таланти? - Цар съм на микровълновата.
- Впечатляващо. - Господи.
КЕЛИ БРАУН
- Какво? - Страдам от болезнена точност.
- И мисля, че трябва да се обърна към вас. - Умно момиче.
Мога да правя сърдечен масаж, уча бебето да заспива само
и може да ви прозвучи малко сладникаво,
но за мен е чест да помагам за съграждането на семейството.
- Може ли да я наемем? - Писна ми.
- Да. - Моля те, моля те, работи за нас.
Добре.
Ако ни търсиш, аз може да съм на Миконос с Тофър, но Чарли ще е тук.
Не ми зяпай браунито.
Казах ти да си поръчаш и че няма да деля моето,
а ти ме наруга, понеже изобщо не ти се ядяло брауни.
Това беше преди пет минути. Хората се променят.
Да му се не види.
Благодаря.
- Какво се хилиш? - Радвам ви се. Заслугата е моя.
- Аз ви направих приятели. - А можеш ли да ме уредиш и с гадже?
- Не е магьосник. - Заболя ме.
- Защо ме повика, Пол? - Изпий си кафето и иди да говориш с Алис.
Колкото и да се правиш, че не споделяш,
за да я предпазиш, знам, че причината е друга - срам.
Също както аз се срамувам от болестта си.
Съжаляват ме, като видят, че треперя.
Ужасно е! Срамът е отрова.
Затова реших, че трябва да преборим срама си заедно.
Нарочно не си изпих хапчетата сутринта.
- Нека всички ме видят такъв, какъвто съм. - Пол, това е невероятно.
Не забелязвам тремор.
Защото изпих хапчетата. Уплаших се.
Но ти си по-смел от мен.
- Не знам... - Аз пък знам.
Щом си преживял такава трагедия,
без да се превърнеш в обръгнал циник,
значи си за пример.
Благодаря.
- Ама и ти ли? - Изглежда адски вкусно.
- Привлича ме неудържимо. - Безобразие!
- Ето, лапайте. - Супер!
От това трябва да те е срам.
Добре де, ето.
Като птичките.
- Здрасти. - Как е?
- Празни приказки ли ще дрънкаме? - Може, не знам.
Тъкмо щях да тръгвам към магазина.
Леля забравила основната съставка за сладките картофи.
- Картофите ли? - Не, желираните бонбони.
- Гадост. Не се ли стопяват? - Не, слага ги после.
- Не ги обичам. - Сигурно. Виж...
Дерек...
Доста мислих върху поведението си.
Явно не съм свикнала с искрени взаимоотношения.
Затова ги саботирах. Трябва да се променя.
А най-добрата отправна точка е нещо, което отдавна трябваше да направя.
Затова...
Дерек, ти си страхотен.
И исках да те питам дали все пак не би дошъл на празника.
Може да донесеш нещо, примерно пай.
Ще свърши работа, забравих да взема.
Не знам, Габи. Бях открит с теб, а ти ме подлъга.
Въпреки че се стараех да не пренебрегвам предупредителните знаци.
Затова слушай.
Поработи над себе си
и когато се промениш, обади ми се.
Добре, така ще направя.
Надявам се.
Весело прекарване.
И на теб.
Не е ли чудесно, че момчетата са тук?
Мамо! Матю отвори вратата на стаята ми, изпърдя се и затвори.
- Матю, не пускай бомби на брат си! - Казах ти, тъпако!
Да, прекрасно е.
Обаче вместо да се радвам, че са тук, ми е тъжно, че си тръгват в неделя.
Цяла година търсих призванието си, а ето че съм пак в изходна позиция.
- Ако мога да ти помогна с нещо... - Добре съм, миличък.
Само понякога ме обхваща меланхолия, когато полирам камъчета.
- Знам. - Но ще се съвзема.
- Нали помниш какво казва Вероника? - "Дишай през носа"?
- Не, другото. - "Майната му, да си направим кефа".
Точно така. Върви сега, чао.
- Изненадващ гост! - Дерек!
Заповядай.
- Как върви търсенето на бавачка? - Изникна спънка.
Кели, на която се спряхме, е заета в понеделник и петък.
Предложихме й още 500 долара, но сега ни изнудва, защото сме отчаяни.
- Твърде много я умолявах. - Стига! Но е вярно.
Пет стотака? Вземете Лиз за двата дни и ще ви дам шест.
- Абсурд. - Добре, седем.
- Няма да ни плащаш. - Защо не?
- Няма. - Тогава я наемете безплатно.
Хем е доверен човек, хем има опит. Ще ви улесни живота.
Защо ли си мисля, че може и да се получи?
- Лиз обича деца. - Да.
А и докато бебето спи, сигурно ще разтребва.
- Мамка ви. - Видя ли го?
Добре де, стига. Почти си струваше, че дойдох.
Условията са само две.
- Не й казвайте, че идеята е моя. - Добре.
Второ, макар да поема само два дни,
Лиз ще иска да командори другата бавачка.
- Стига бе. - Не се знае.
Знае се.
Хей, лонгур!
- Как си с ръцете? - В сексуален аспект ли?
- Откъде накъде? - Нямам представа, затова се учудих.
- Добре ги използвам в леглото. - Супер, ще го разглася.
- Благодаря ти. - Дръж.
Майчице! Най-сетне даде и на мен.
Камъчето, което намерихме заедно.
- Обичам те. - Благодаря, Лиз.
Още ли си спечен заради Алис?
Да, стоя тук и се опитвам да посъбера кураж.
Ясно.
Джими, смелост не значи да не се боиш,
а да не се оставяш страхът да те кара да се чувстваш...
И въпреки това да го направиш. Това е истината.
И аз те обичам. Сега се махни.
Здрасти, аз съм. Тръгвам към Габи. Трябва да поговорим.
- Здрасти, татко. - Чао.
- Оставих ти съобщение. - Чух.
Съмър ми разказа как си й помогнал. Типично в твой стил.
Да.
Трябва да ти кажа нещо. И може би е позакъсняло.
Не е нужно да ми обясняваш.
Все ми е едно дали ще говориш с Луис.
Не беше честно да те карам. И те обичам.
- Много. - По дяволите!
- Какво ти става? - На мен ли? Нищо.
Сега много лесно мога да мина метър.
- Замълчи си. - Трябва да го кажа.
Дъще, всеки родител иска,
ако някога се случи нещо много лошо,
да бъде стабилна опора.
Определено си мислех, че ще се проявя като герой.
Твоят герой.
Но не стана така.
И когато Луис пак се появи в живота ни,
ужасно болезнено ми припомни
как те разочаровах, когато ти най-много имаше нужда от мен.
С майка ти все си казвахме, че ти си най-хубавото ни творение.
Така си е. Дадох й дума да не те съсипвам.
Но се провалих. И то ужасно.
Алис, ти се превърна в наистина невероятна жена.
Въпреки провала ми.
Но мисълта какъв ужасен баща съм не спира да ме тормози.
Ужасно съжалявам.
Безкрайно ми е мъчно,
че не съм по-добър.
Прав си. Наистина сгафи.
Но, татко, не забравяй хубавите моменти.
Имаме толкова спомени. Как пътувахме, как ме носеше на "конче".
Катереше се с мен и получи сътресение.
Също и като ме учеше да карам скейтборд.
Учеше ме на испански вместо мама.
Езиците й се удаваха, но й липсваше търпение,
а ти седеше с мен часове наред, без да се подразниш.
- Каза, че си патладжан. - Така и не го научих.
След като мама загина, когато беше най-зле,
една вечер бях много уморена след тренировка
и заспах на дивана.
А сутринта се събудих в стаята си.
Макар и съкрушен, пак ме беше пренесъл горе.
Така разбрах, че още си до мен.
Да, може да си бил лош баща за кратко,
но в същото време беше най-страхотният родител.
Голяма късметлийка съм с такъв татко.
Ела.
Нещо хубаво ли каза на испански? Вече стана ясно, че не го схващам.
И аз не знам защо го изтърсих.
Няма да закъснявам! До пет минути да си готов!
- Уил, миличък. - Да, мамо?
Дали облеклото ти е подходящо за празника?
- Че какво му е? - Скъсани дънки и шапка с надпис "женкар".
Права е, обуй нещо друго. И ми върни шапката.
- Добре де. - Боже мили!
Здравейте! На какво дължим това неочаквано удоволствие?
Лиз, оказа се, че Кели няма как да гледа бебето всеки ден.
- О, не. - Може да ти се стори безумно,
но има ли някакъв шанс да поемеш два дни седмично?
- Той ви е подработил. - Мамка му!
- Не. - Спомена го.
Но отказахме да ни плаща. Освен ако ти не държиш.
- Ще ме съсипеш бе, човек. - Боже господи!
Никога не съм разбирал защо се подценяваш, понеже си "просто майка".
Да, ти си невероятен фотограф и единственият полировач на камъчета,
но най-вече обичаш да отглеждаш деца.
Нали търсиш призванието си?
Ето това е.
Имаш дарба.
- Съгласна съм. - Супер!
Благодаря. Но другата бавачка ще е под мой контрол.
Казахме й.
- Какво става, пичове? - Съмър, ще си имам бебе.
Честито. На мен пък тъкмо ми се размина.
О, боже.
- Говорих с него. - Явно не си.
Наслагах презервативи навсякъде.
Направо за бургери ли отиваме, или първо ще събираш стадото?
Добре де.
Какво по-хубаво за празника! Ядене на корем и гледане на футбол.
Това не е пътят за закусвалнята.
Защо си издокарана? Пак ли ме отвличат?
Ще съжаляваш, ако не отидем у Габи. За няколко часа.
Взех ти и хапчетата, ако искаш да изпиеш едно преди вечерята.
- Дори не съм облечен подобаващо. - Сакото ти е в багажника.
Помощ, отвличат ме!
- Помогнете! - Укроти се, за бога.
И това ако е празник!
- Кой краде боб? - Аз.
- Пуйката изглежда страхотно. - Благодаря.
- Мариновах я и я глазирах с портокал. - Браво на теб.
Прекали с термините. Твърдиш, че сама си приготвила всичко ли?
Мълчи, иначе ще глазирам и теб.
- Звучи секси, но съвсем не е. - Разбрано.
- Ще я разрежеш ли? Аз не знам как. - Веднага, мадам.
Време е да блесна. Сторете път, дами! Започвам.
- Сакото. Свали го. - Не знам защо е нужно, преиграваш.
- Ей сега ще я разпоря. - О, боже.
Много е хубаво.
Задругата на камъка има ли тайно ръкостискане?
- Той съсипва всичко. - Просто му стисни ръката.
Ето така и да пльокне.
- Гадно е! - Кротко, Лиз.
- Джули. - Здравей, миличка.
Здрасти, Пол.
- Домъкнаха ме насила. - Стига го повтаря.
- По анцуг си, може да се почесваш тайно. - Хич даже няма да се крия.
Ами ти бе, Юда! Защо не ми каза, че тя смята да ме отвлече?
Иначе изобщо нямаше да ме поканят, мой човек.
- И не пипай сиренето с тая ръка. - Така, хора.
Преди да хапнем, нека кажа нещо набързо.
- Да, Лиз? - Защо Алия е в кухнята с теб?
Не се цупи.
Честит Ден на благодарността - празникът, който ни събира.
- Не. - Добре де.
Затова моля да оставите телефоните в кошницата.
- Ти си Матю, нали? - Да.
- На колко си? - На 23.
- На 24 си. - Вярно.
- Майко мила. - Аз заграбих умника.
- Много държа да оставиш телефона. - Хвана те.
Брайън, говорихме вече, телефонът - тук.
Какво? Не! Това е абсурдно.
- Толкова лошо мнение ли имате за мен? - Стига се опъва.
- Защо гледаш мебели? - Искам такава сладка отоманка.
- Давай телефона. - Извинявай.
- Сега да хапнем. Пол, ти водиш. - Идвайте да ядем!
- Супер. - Хайде.
Ще си побъбрим на десерта.
- Искам пай. - Ще има, обещавам.
- Не съм я лизал. - Задръж си я. Благодаря.
- ЧЕСТИТ ДЕН НА ПУЙКАТА! - ТОВА ПУЙКА ЛИ Е?
НЕ СЪВСЕМ.
- Дай го. - Секунда.
- Ето. - Благодаря, обичам те.
Ще ми подадеш ли това? Благодаря.
Защо трябваше да отваряме?
- Един клиент поръча 50 пуешки сандвича. - Да, шантава работа.
В колко часа да дойда после?
Пудингът се пече точно определено време. Една минута повече и става на камък.
Като отвори дума...
Мамка му. Казах на приятелите ми, че ще дойдеш, и...
Не знаех, че си убил човек, защото си бил пиян.
И сега ми се струва, че ще се чувстваш неудобно, ако дойдеш.
Няма проблем.
- Съжалявам. - Няма защо. Разбирам.
Гадно е.
- Виж, Луис... - Ти тръгвай, а аз ще затворя.
Добре.
Честит празник.
И на теб.
Наздраве за готвача.
- За Шон! - Знаех си аз!
Стига.
Майка ни не успя да дойде днес,
но искам да продължа една от любимите й традиции.
Нека всеки каже за какво е благодарен.
Кой ще започне?
Първо, благодарен съм, че Хорхе ни гостува,
но, мамо, вземи се успокой.
- Виж колко е сладък. - От мен струи чар, братле.
Но най-вече съм благодарен, че пак сме заедно.
Означава много за мен.
И аз те обичам.
Благодаря за семейството ми.
И аз.
Това сте всички вие.
Благодарна съм за съпруга ми.
- За съпругата ми. - Ехо?
- Сериозно? - Моля?
- Я стига. - Добре де.
- И за момчетата ни. - Да.
Аз съм благодарна, че съм тук.
Взе ми думите от устата. Но сериозно, много съм благодарен, че съм тук.
Благодарна съм за сестра ми.
За красивия ми съквартирант.
Че на празника догодина ще сме бащи.
Че...
Пол най-сетне оглозга кокала.
Че съм тук, а не в шибаното казино.
Добре, сега е мой ред.
За какво?
Здрасти. Съжалявам, че закъснях.
Няма нищо. Тъкмо се чудех за какво съм благодарна.
Ще измислиш нещо. И понеже каза, че не се идва с празни ръце,
водя майка ти.
Това не е мама. Да не хвана жена от улицата?
- Глупости, това е леля ми. - А, ясно.
- Ето я майка ти. - Донесох пай.
Колко мило.
- Какъв пай? - Ябълков.
- С какви ябълки? - Стига.
Внимание, пътници, приближава влак.
Стойте зад жълтата линия до пълното му спиране. Благодаря.
НА ГАРАТА СЪМ. НАБЛИЗО ЛИ СИ?
ИМАМ НУЖДА ОТ ПРИЯТЕЛ.
Момент, пробвай това. Много е вкусно.
- Хитро. - Старая се.
Пропуснахте ме.
Не се изказах, пропуснахте ме.
Както знаете, домъкнаха ме насила.
Никак не обичам да съм център на внимание.
- Друг път. - Лъже.
Държа да контролирам нещата. А днес бях доведен тук против волята ми.
И тремора не мога да контролирам. Не си изпих хапчетата,
за да подействат, когато наистина имам нужда от тях.
Не за да се крия от вас.
Понякога изпадам в самосъжаление.
Сещате се, горкият аз и моето...
изтерзано тяло.
Но след това поглеждам наоколо...
И си казвам...
"Късметлия."
Късметлия съм.
Не знам още колко ще мога
да работя, да се забавлявам и да се смея с вас.
Ще става все по-трудно.
Но знам, че ще се справя
заради всички в тази стая.
Ето за това съм благодарен.
Можем да преодолеем всичко,
ако има на кого да се опрем.
Разчитам на вас. Вие сте ми опората.
Обичам те.
Запознай се със синовете ми.
- Благодаря. - Моля.
Здравей.
Дъщеря ми е по-пристрастена към телефона, отколкото мислех.
Бяха в кошница, дълга история.
Защо си тук?
Предполагам, че дойдох заради Алис.
Вероятно и заради Тиа.
И най-вече заради себе си.
Гадни бяха тези две години, а?
Да.
Каква ли е онази жена?
Явно е учителка и тъкмо се е сетила, че е забравила нещо много важно.
Моливи за класното.
- Кошмар. - Колко пъти се е случвало!
- А онзи умислен рокаджия там? - Не, този го знам. Наемен убиец е.
АКО ВИЕ ИЛИ ВАШ ПОЗНАТ СЕ НУЖДАЕТЕ ОТ ПОМОЩ,
ПОСЕТЕТЕ APPLE.COM/HERETOHELP.
Превод на субтитрите Боряна Богданова