ЖИТИ ДАЛІ ДОКТОР ПОЛ РОУДС
Ґабі вічно мене чортує за книжку.
А це найчіткіший і найлаконічніший виклад
принципів сучасної когнітивно-поведінкової терапії.
Чудово. Хто це написав?
Ніхто, я просто вирішив тобі сказати.
Як ти?
Бляха.
Ну от. Ти знаєш, я в порядку. Зі мною все добре.
Ти хороший терапевт.
Ти вже знаєш, що я зараз скажу.
Не пісяйся в штанці.
Я сказав: «Хороший». Не класний.
Я знаю. Але здається, ти мав на увазі «класний».
Можливо.
Малий, ти ніколи не простиш собі того, що провалив батьківський іспит,
доки не розкриєш перед Еліс душу.
І вона може тобі не простити.
Але цілющим є сам акт розкриття душі.
Так діє сповідь.
І не важливо, що відповість отець Мак-Мацало.
Важливо, щоб ти визнав, що зробив і чому це було неправильно.
Я не хочу, щоб Еліс думала, що я страждаю і в цьому винна вона.
Цього не буде.
Добре.
Тобто? Оце й усе?
Поки що.
Ти повинен був принести мені цукерок і новий головний убір.
Вони в тебе на столі, Пол.
Стій. По-твоєму, це смішно, але мені подобається.
Отак.
Зараза.
Клас, кицю.
Уся увага на гру. Давай.
Велика подача.
- Так, лялю. - Мій.
- Милий, ти як? - Чудова гра.
Рахунок лише 3:0.
А я вже бачу, що ви видихалися і далі буде нудно.
А ще хлопці приїхали на День подяки, роботи повно.
Купити займисту рідину і спалити постіль, коли поїдуть?
Вони не переростуть самозадоволення.
Ні.
- Ви готові до малюка? - Не поспішаємо. У нас є чотири місяці.
- Ви ще не почали готуватися? - Ого.
Ви під кайфом чи що?
- Трохи є. - А ти хотіла ведмедика?
Ви обидва працюєте.
Якщо не почнете бігом шукати няню,
до вас приїдуть допомагати батьки.
Коли в нас народився перший,
приїхала моя мама, викинула плаценту Ліз, і відтоді вони не розмовляють.
- Це не єдина причина. - Ніяких батьків.
Ти зберігала плаценту?
- Так. - Не думай про це.
Про інше я тепер думати не можу.
Заспокойся. Я допоможу знайти няню.
Ти чудо. Дай знати, кого знайдеш.
Ти будеш поряд, засранець.
Добре. Ще один ґейм, щоб зняти стрес. Поміняймося партнерами.
Невибагливі проти вибагливих.
До роботи, Діззл.
Бачиш? Він знає, хто є хто.
Прямо в пузо. Погнали.
Мамо, я знаю, ти й досі злишся.
Маєш повне право.
Я маю повне право.
- Ми погоджуємося. - Так.
Прошу, приходь на День подяки.
У Чорну пʼятницю знов розлютишся,
хоч, на мою думку, сімʼям чорних для свята пасує саме цей день.
Чому ти мовчиш? Та дурепа Ніккі з тобою?
- Закрий рота. - От хамка.
Курво, не пхай носа в наші сімейні справи,
бо я уявлю, що я Тоні Сопрано, і знайду тебе.
А ти спробуй. Спробуй, і побачиш.
Я спробую.
Скинеш номер картки? Я доплачу, бо ти ж лишалася на ніч у суботу.
- Добре. Скину. - Дякую.
Мамо, я по тебе заїду.
Вибач, Ґабі. Вибач. Але...
Поки що мені важко, доню. Дуже важко.
Її не буде.
Що? А ти сказала, що прийде Деррік?
Мама не хоче знайомитися?
І Дерріка не буде. З ним я теж облажалася.
Ти не бачив, що я сигналила очима: «Заткнися»?
Бачив, Ліз. Але я не винен. У тебе завжди такі очі.
Не знаю, чи вмієш ти дивитися інакше.
Таки вмієш.
Іди сюди.
Хочеш покласти голову на мої гарбузики?
Дівчинко, та ну. Там щонайбільше бурячки.
Треба тобі показати.
Я їх бачила мільярд разів, ти ж знаєш.
Знаю, але я тоді лежала.
- Та ну. - Я знаю, кицю.
- Люблю торкатися грудьми. - Я теж.
Я не розумію, що у вас там, тому говорю.
Ось меню на День подяки.
Я приготую індичку, шинку, макарони з сиром, зелень і соус.
Ніфіга собі. Молодець, готуєш для Ґабі.
Не молодець. Здере з мене купу грошей.
- Це робота. - Але навчить мене говорити,
ніби я це приготувала.
Наприклад: «Я відокремила шинку від кістки».
- Ні. - У свиней є кістки, Шон.
Я пішов. Ти теж хочеш торкнутися грудьми?
- Так, можна. - Давай.
Мухи-повторюхи.
Еліс практично живе у тебе, я надіявся
з нею побачитись, але, схоже, її немає.
Я тут.
Мабуть, я не знав, чи ти знаєш, що я тут.
- Я знала. - Супер.
- Прикро. - Жахливо.
Бувайте.
Привіт, сутенере.
Слухай. Зроби мені послугу.
Перекажи Еліс: коли вона готова буде поговорити, я прийду.
Але хай прозвучить невимушено. Додай сленгу.
Щось типу «чіка».
Чіка – це не круто.
- Сама придумай. - Добре.
А вам зовсім не пофіг, правда?
Так, це я по життю такий.
Мої предки не приїдуть на День подяки.
Мама тиждень сидітиме в «Моронґо».
Тато теж у «Моронґо», але суд заборонив йому до неї наближатися,
тому, коли вона грає, він у басейні.
- А коли вона в басейні... ви зрозуміли. - Так.
Чудово побазікали, Саммер.
Чао, сутенере.
Не дуже добре, що з ліками все так,
але я це обмірковую.
А «обмірковуєш» – це відмовляєшся про це говорити
чи казати, що ти почуваєш?
Бінго.
Скажи Меґ, що я бачила її нову зачіску в інстаграмі.
Відпадна.
Джулі хоче, щоб ти знала – вона за тобою стежить.
Це нормально. Вона класна.
Я рада, що вона там, бо дзвоню я тобі, тату, ось чому...
Ми так раділи, що ви прилетите сюди на День подяки, але...
Мейсонова команда з лакросу... Сьогодні вони перемогли.
Це ідіотизм, бо грають вони жахливо, і тепер я мушу...
Нам доведеться провести вікенд на турнірі в Мейні.
А якщо замість Дня подяки
ми приїдемо до вас через кілька тижнів?
Тату, мені так прикро, я...
Не сумуй. Нічого страшного.
Я розчарований.
Але переживу.
- Люблю тебе. - І я тебе люблю, доцю.
Не летимо в Коннектикут.
Залишимося тут, будемо плювати в стелю. Найкращий День подяки.
Тату, ти не вимкнувся.
От я поганець.
Так. Ти поганець.
ПРАВДИВА ТЕРАПІЯ
Минулого тижня ми трохи заглибилися,
але цього тижня пірнемо з головою.
- Бо я накачалася кофеїном. - Ясно.
Ви заходьте. Я зараз.
Пол, я чула, ви нікуди не їдете.
Дай знати, чи прийдете на День подяки.
Ні. А якщо скажеш Джулі, що ти нас запросила, я тебе вбʼю.
Дякую за швидку відповідь.
- Привіт. - Привіт.
Не забудь – у нас буде зустріч за кавою.
Та перестань. Не треба ще однієї «балачки».
А що, ти будеш з дочкою?
- Кращих занять у тебе нема. - Ну чорт.
Отож.
Привіт. Усе нормально?
Вибачте, я не знала, кого ще набрати.
Що сталося?
Просила відімкнути вітрину з бенадрилом і хотіла вкрасти екстрений контрацептив.
Можна нам поговорити?
Що сталося?
Ти в порядку?
Просто соромно.
Приїхав Коннор, ми зустрілися, і порвався презерватив.
Я люблю пострибати...
Чорт, ні. Ні, ні, ні.
Я ще не викликав поліцію.
Добре. Послухайте.
Це чудова дитина.
Можна я вам заплачу, і ми тихо-мирно розійдемося?
Дякую, сутенере.
Чому вона вас так називає?
Ні, ні. Вона всіх так називає.
Мене так не називала.
Бо ви не сутенер.
Вона так називає тільки близьких.
Тільки близьких. Сер, це ваша дочка?
- Так. - Ні.
Ні. Це подруга.
Власне, подруга моєї дочки.
Іноді ми разом відпочиваємо.
Чому кожне нове слово звучить гірше за попереднє?
- Не знаю, але слухати гидко. - Згоден.
Я зараз піду, в надії,
що ви теж хочете закрити цю тему.
- Хочу. - От і чудово.
- Дякую, Джиммі. - Ага.
А грошей досить? Я ще жуйку взяла.
Та ну чорт, Саммер.
Клас, на День подяки – до твоїх.
Є особливі традиції, про які я маю знати?
Та нє, ми дивимось американський футбол, обжираємось,
а коли сідає сонце, мама плаче й каже, що ніхто її не цінує.
Чекаю з нетерпінням.
Буде класно.
- Бувай, Еліс. - Бувай.
Дякую за допомогу. Скажи, цікаво?
Нереально. Здуріти можна.
Що тебе привело?
Більше ні з ким поговорити.
Усі переживають, що я занадто сувора до тата.
Я не знаю. Усе життя він був завжди готовий помогти першому-ліпшому.
Ти був незнайомцем, лупцював людей,
а він запропонував тобі переїхати до нас, памʼятаєш?
Памʼятаю.
Я йому сказала, як це важливо для мене, щоб він допоміг Луїсові,
а він усе одно не хоче.
Я тебе розумію.
Коли почалася та фігня з моїм татом,
я йому сказав, що нам треба відкритіше говорити
про свої почуття, і тепер він зовсім інша людина.
- Та невже? - Ясно, що ні.
- Зрозумій правильно, він старається. - Ага.
Я кажу йому, що люблю,
а він реагує так – показує на мене пальцем і клацає.
Мабуть, і він мене любить?
Так.
Я говорив про це з Полом.
Він сказав...
«Якщо ти любиш людину лише в надії, що колись вона зміниться,
це не любов».
- Майстерно. - Дякую.
Але він правий.
Справжня любов – це приймати людину з усіма обмеженнями.
І...
мій тато це заслужив.
Назавжди.
Ненавиджу тебе за твою емоційну стійкість.
Ну вибач.
Прекрасна квартира.
Так. Ліз мене вмовила купити.
Частково як інвестицію,
а частково – щоб я мав власний простір якнайдалі від її простору.
- А вона сюди заходить? - Ага.
Заходить у шкіряних штанах і відгукується на імʼя Вероніка.
Вимагаю подробиць.
У нормі я не люблю, коли мене душать...
Ні. Я помилився. Не хочу подробиць.
- Точно? - Так.
Слухай, мені прикро, що у вас із Ґабі не склалося.
Отож. Нащо ти взагалі мене з нею познайомив?
- Ну чорт. - Я ж думав, ви
- чудова пара. - Я теж так думав.
А найгірше те, що вона навряд чи про мене думає.
Весь час про нього думаю.
Учора снився дурнуватий сон,
у якому я запалювала з Кіану Рівзом у супердорогому готелі.
А Деррік сидів на рецепції, був коридорним
і кінчиком пеніса Кіану. Сказитися можна.
Цей абсолютно нормальний сон має тобі щось повідомити.
По-перше, вона права.
По-друге, не схвалюю, що ти маєш інших подруг.
Ліз, ми про це говорили.
Нам обом можна мати інших подруг. Ну чорт.
Я не хочу інших подруг.
- Доведеться змиритися. - Ні!
Ми з Алією подружилися, коли вона кинула Ніко за козлуватість.
Усе одно не розумію проблеми. Деррік наче класний.
Деррік – це топ.
Як мій чоловік, тільки чорний.
І чесно кажучи, лише це може покращити мого чоловіка.
Чуприну хай при собі залишить,
буде чорний з цікавою зовнішністю.
Я б такого пустила в ліжко.
А я б це ліжко розвалила.
Ех, дівчата. Усе життя я про всіх піклуюся.
Я люблю знати, що я потрібна.
Тому зустрічалася з усякими Ніко.
Знаєте, що найкраще у побаченнях з Ніко?
Дармовий героїн.
- Не ставай симпатичнішою. - Ні.
Це звільняє від тиску.
Ти не кидаєш ходяче нещастя, і ти свята.
Якщо підеш, нещастя саме буде винне.
Але Деррік наче хоче мене, але не потребує.
Шляхів для відступу нема.
Ось чому так страшно.
Просто подзвони йому.
Сміливість – це не відсутність страху,
це коли тобі страшно, але ти все одно робиш.
Боже. Як класно сказано.
Запамʼятаю і видаватиму за своє.
Чорт, треба йти.
- Я тебе люблю. - І я тебе.
А ти вже краща.
А обовʼязково було це казати?
ВЕНДІ МЮРРЕЙ AU PAIR
Ви перша няня у нас на співбесіді.
Краще кажіть: «Au pair».
Чудово. Як чудернацько.
Даруйте за спізнення.
Боже, Ліз.
Вона мила і трохи манірна. Я таке люблю.
Штамп з клубешника не такий уже й милий.
Ліньки було піти в душ і змити?
Наступна.
БЕТ ДАББЕР
Який у вас типовий розпорядок дня?
Мені подобається, щоб малюк вирішував.
Аякже, малюки ж такі розумні.
У них така інтуїція.
А от і не така. Прощавайте.
- Виходячи, візьміть водички. - Негазованої.
МЕРРІЛІ МАКАЛЛІСТЕР
Дістану грудне молоко на Craigslist.
Чого ви на мене дивитеся? Тут одразу ясно, що ні!
- Одразу ясно, що ні. - Ясно, що ні.
КРІС РІЗ
Привіт. Мене звати Кріс, але звіть мене Тофер.
- Вам личить. - Два прізвиська.
- У жодному разі. - Та ну, Ліз.
Ти знаєш, що не впораєшся.
Вона права.
Що розкажете про себе?
Користуюся мікрохвильовкою.
Це складно.
Господи.
КЕЛЛІ БРАУН
Кажіть.
У мене легкий ОКР, тому я дуже пунктуальна.
І мені здається, що я маю іноді звертатися до вас.
Вона розумна.
Я маю сертифікат з СЛР. Вважаю, що дитина має засинати сама.
І нехай це трохи банально,
але для мене це справжня честь – допомагати будувати сімʼю.
- Можна її найняти? - Мені дуже нудно.
Так.
Будь ласка, будь ласка, працюйте у нас.
- Добре. - Ура!
Якщо ми будемо потрібні,
я, може, поїду на Міконос з другом Тофером, але тут буде Чарлі.
Не витріщайся на мій брауні.
Я ж казав: замовляй собі, своїм я не ділитимуся,
а ти сказав, що я козел і ти не хочеш брауні.
Це було пʼять хвилин тому.
Люди міняються.
От паразит.
Дякую.
А ти чого шкіришся?
Оце. Ви вдвох. Це я зробив.
Я вас подружив.
Якщо ви такий могутній, змусите жінку запасти на мене?
Він не чаклун.
Прикро.
Пол, чому я тут?
Коли допʼєш, піди й поговори з Еліс.
Ти можеш удавати, що не був з нею чесний,
бо хочеш її захистити, але це неправда. Тобі соромно.
Так само як мені соромно, коли люди бачать мою хворобу.
Бачать, як я тремчу, і жаліють мене.
Це огидно.
Сором токсичний.
Тому я вирішив, що ми мусимо переживати сором разом.
І тому вранці не прийняв ліків.
Нехай усе це кафе мене бачить такого, як є.
Пол, це неймовірно.
Я й тремору не помічаю.
Це тому, що я прийняв ліки.
Я засцяв.
Але ти... ти сміливіший.
Ну не знаю.
А я знаю.
Людина, яка пережила те, що пережив ти,
і не стала цинічною і виснаженою...
Це дуже надихає.
Дякую, Пол.
Серйозно? Обидва?
У нього смачний вигляд.
Він манить мене, старий.
А хай бог милує.
- Нате. Налітайте. - Так!
Ось чого слід найбільше соромитися.
Ну гаразд.
Тепер ми пташки.
Це ти.
Привіт. Як справи?
Почнемо зі світської бесіди?
Мабуть, так. Я не знаю.
Добре. Я збирався на базар,
бо тітка забула основний інгредієнт солодкої картоплі.
Солодку картоплю?
Ні, триколірні іриски.
Фу. Хіба вони не тануть?
Ні. Вони для прикраси.
- Сам не люблю. - Ну я думаю.
Слухай...
Дерріку...
Слухай, я тут трохи поміркувала.
Думаю, я не звикла до того, що все складається добре, тому я...
сама все зіпсувала.
Мені треба це в собі міняти.
І, мабуть, найкраще буде почати з того, що
я мала зробити кілька тижнів тому.
Тому...
Дерріку, я думаю, що ти офігенний,
і хотіла спитати: може, передумаєш і прийдеш на День подяки?
Може, щось принесеш. Наприклад, пиріг чи щось інше.
Було б добре, якби пиріг.
Я про нього забула.
Я не знаю, Ґабі.
Я відкрив тобі душу, а ти залишила мене ні з чим.
І я дуже старався не помічати тривожних дзвіночків.
Пропоную таке.
Ти розберешся в собі з усім, з чим потрібно,
а коли буде порядок, подзвониш мені. Домовилися?
Так. Так і зроблю.
Сподіваюся.
Веселого свята.
Тобі теж.
Правда ж, чудово, що хлопці вдома на День подяки?
Мамо!
Меттью відчинив мої двері, перднув і зачинив.
Меттью, не бомби свого брата дупою!
Так тобі, козел!
Ага. Чарівний період.
Це так тупо. Я маю радіти, що вони тут,
але мені сумно, що в неділю вони поїдуть.
Так, наче я весь рік щось шукала.
І повернулася на початок.
Кицю, якщо я можу чимось допомогти...
Мій милий чоловік. Я в порядку.
Іноді, коли займаюся камінцями, я відчуваю меланхолію.
Я знаю.
Але я з нею впораюся.
Згадай, що завжди каже Вероніка.
«Дихай носом»?
Ні, інше.
«Пішло все в дупу, ми розважаємося».
Саме так.
Можеш іти.
І ти пішов.
Сюрприз, у нас гості.
- Дерек. - Привіт.
На, візьми.
Які новини з пошуком няні?
Маленька перепона.
Келлі, обрана няня, не може в понеділок і пʼятницю,
а нам це не підходить.
Тому ми запропонували ще 500 доларів за ці два дні,
але вона зайнялася здирництвом, бо вчула наш розпач.
Я надто часто казав: «Будь ласка».
Ні. Таки казав.
Пʼятсот?
Віддайте ці два дні Ліз, плачу шістсот.
- Стоп, що? - Це абсурд.
Ну добре. Сімсот.
- З тебе ми грошей не візьмемо. - Ні?
Не візьмемо.
То найміть її безплатно.
У вас буде людина, якій ви довіряєте, з величезним досвідом.
Вона полегшить вам життя.
Ну...
Не знаю. А не ідіотизм з мого боку думати, що це вдала ідея?
Ліз чудово ладнає з дітьми.
- Ага. - Так.
А коли дитина спатиме, хай порається по господарству.
А щоб тобі.
Ти це бачив?
Ну добре. Заради цього варто було їхати.
- Є тільки два застереження. - Які?
Перше – коли запропонуєте,
- це не моя ідея. - Згода.
По-друге, хай навіть у Ліз лише два дні,
вона захоче командувати другою нянею.
- Ні. - Але це не точно.
Я думаю, що точно.
Ого.
Довготелесий.
У тебе вправні руки?
У ліжку?
А нащо мені ця інформація?
Гадки не маю. Тому й перепитав.
Тобто в ліжку вони в мене вправні.
Ну клас, я всім розкажу.
- Буду вдячний. - Лови.
Охрініти.
Нарешті й у мене є.
Ми його знайшли, коли разом шукали.
Я тебе люблю.
Дякую, Ліз.
Ти й досі засмучений через Еліс?
Так. Вийшов сюди, щоб знайти в собі трохи сміливості.
Розумію.
Джиммі,
сміливість – це не відсутність страху,
це коли не мусиш робити лячне і почуватися так, ніби ти...
але ти все одно робиш, так?
Якось так.
Я тебе теж люблю.
Ну все, йди.
Привіт, це я. Їду до Ґабі.
Дуже треба поговорити.
Привіт, тату.
Бувай.
Я залишив тобі повідомлення.
Я чула.
Саммер розказала, як ти її виручив.
Це було круто. Дуже на тебе схоже.
Так.
Я маю тобі щось сказати.
Треба було це зробити ще давно.
Ти не мусиш нічого казати. Не мусиш.
Мені байдуже, чи будеш ти коли-небудь розмовляти з Луїсом.
Нечесно було з мого боку просити.
І я люблю тебе.
Дуже-дуже.
Бляха!
- Бляха! - Що таке?
- Чого ти? - Я?
- Так. - Нічого.
Було б дуже легко не казати зараз того, що я хотів.
Ти не мусиш казати.
Думаю, що мушу.
Доню, всім батькам...
подобається думати, що в ситуації, коли станеться щось погане,
вони успішно впораються з труднощами.
Про себе я тільки так і думав.
Що я ж буду героєм, розумієш?
Я мав бути твоїм героєм.
Але сталося не так.
І коли Луїс повернувся в наше життя,
він для мене був ходячим нагадуванням
про те, як я тебе підвів, коли ти найбільше мене потребувала.
Ми з мамою завжди казали так:
ти найкраще, що з нами сталося в житті.
І це щира правда.
Вона взяла з мене обіцянку, що я не облажаюся.
А я не дотримав. Облажався.
Я все зіпсував.
Еліс, ти така, як ти є,
така неймовірна дівчина,
всупереч мені.
І я постійно на цьому висну.
Я зациклююся на тому, який я жахливий батько.
І мені страшенно прикро.
Мені дуже, дуже, дуже прикро...
що я не кращий.
Ти правий. Ти таки облажався.
Але, тату, ти не береш до уваги так багато хорошого.
Так багато спогадів.
Усі наші подорожі, усі ті рази, коли я сиділа в тебе на плечах.
Ти лазив зі мною по деревах і дістав струс мозку.
Навчав мене скейтбордингу
і дістав струс мозку.
Ти навчав мене іспанської, бо мама не могла.
Їй легко давалися мови, але на мене бракувало терпцю,
а ти сидів тут зі мною годинами і навіть не дратувався.
Ти сказала: «Я баклажан».
Я ж не казала, що добре вивчила.
Знаєш, після маминої смерті... у найтяжчі хвилини,
був один вечір, коли я дуже втомилася на тренуванні
і відключилася на дивані.
Уранці прокидаюсь – а я у себе в кімнаті.
Навіть у найгіршому стані ти все одно відніс мене нагору.
І так я зрозуміла, що ти нікуди не зник.
Тож так, нехай ти на секунду і став поганим татом,
але також ти найкращий тато на світі.
І мені дуже пощастило, що ти мій.
Іди сюди.
Ти сказав щось хороше іспанською?
Бо я ж наче пояснила – я її не розумію.
Так. Це було дивно з мого боку.
Ага.
Я не збираюся запізнюватися! Щоб через пʼять хвилин був готовий!
Вілл, синку.
Що, мамо?
Думаєш, цей одяг пасує до Дня подяки?
А що з ним не так?
На тобі подерті джинси
і бейсболка задом наперед з написом «Трахун».
Мама права. Поміняй штани.
А мою кепку поклади.
- Добре. - Господи.
- Привіт, хлопці. - Здоров.
- Привіт. - Чим завдячуємо
такій приємній несподіванці?
Ліз, виявляється, Келлі не в усі дні може працювати нянькою.
О, ні.
Це прозвучить як маячня,
але чи не поміркуєш ти про те, щоб допомагати нам два дні на тиждень?
- Це його ідея? - Чорт.
- Ні. - Він про це згадував.
Так.
Але він не буде платити.
- Любий. - Хіба що ти хочеш.
- Чувак, ти мене вбиваєш. - Господи, бляха, боже.
Я ніколи не розумів, чому ти себе зневажаєш за роль «просто мами».
Ти дивовижний фотограф, єдина у світі приборкувачка каміння,
але ти любиш виховувати діток.
Ти шукала сенс життя.
Це воно.
У цьому твій дар.
Я згодна.
- Так! - Ура.
Дякую.
Мені необхідно буде командувати другою нянею.
- Ми вже їй сказали. - Добре.
Здоров, сутенери.
Саммер, у мене буде дитина.
Вітаю.
А я щойно ухилилася від цієї кулі.
Боже.
- Я з ним говорив. Поклав през... - А я бачу, що не говорив.
- ...у кожну щілину в кімнаті. - Треба коробку...
То що, їдемо прямо у фастфуд чи тобі спершу треба вигнати отару на випас?
Ну гаразд.
Ідеальний День подяки, правда?
Їсти бургери, дивитися футбол.
Хвилинку, це не дорога в In-N-Out.
Чому ти нарядилася? Мене знову викрали?
Ти б засмутився, якби ми не поїхали до Ґабі.
Лише на кілька годин,
і я прихопила твої ліки, якщо захочеш прийняти перед вечерею.
Але подивись, я ж не одягнений.
Твій блейзер – у багажнику.
Рятуйте! Мене викрали!
- Господи, та вгамуйся. - Хто-небудь!
Боже.
Найгірший День подяки в житті.
- Стій! Хто цупить квасолю? - Я.
- Боже. Яка суперова індичка. - Дякую.
- Чорт. - Звʼязала, змастила,
- вкрила апельсиновою глазурʼю. - Так, мала.
Забагато сленгу.
Подивишся мені в очі й скажеш, що ти сама це все приготувала?
Тримай рота на замку, бо заглазурую тобі ґузно.
Звучить сексуально,
- але це не так. - Прийнято.
Ді, поріжеш пташку? Бо я не вмію.
Слухаюся, пані.
На сцену виходить Ді-мен.
- Обережно, дами! Я йду. - Боже.
- Поїхали. - Добре.
- Піджак. Зніми. - Що?
Я не знаю, що роблю, але знаю, що це зайве.
Схоже, ця пташка ненаситна.
Господи.
- Який гарний. - Так.
Тепер ми всі – Орден наділених каменем.
Таємне рукостискання?
Він усе псує.
Пограйся в таємне рукостискання.
Давай. Отак, і клацнути пальцями.
Кошмар!
Спокійно, Ліз.
- Привіт, Джулі. - Привіт, зірочко.
Привіт, Пол.
Я тут під примусом.
Годі це торочити. Ти в спортивках.
Можеш чухати яйця, коли ніхто не дивиться.
По барабану, чи хтось дивиться.
А ти Юда.
Ти знав, що вона мене викраде, і нічого не сказав?
Друже, якби тебе тут не було, мене б не запросили.
І не торкайся тією рукою сиру.
Так, слухайте всі.
Зараз буде шведський стіл, але я зроблю одне оголошення.
Так, Ліз.
Чому Алія з тобою на кухні?
У тебе все добре.
Усіх вітаю з Днем подяки. Це свято єдності.
- Ні. - Добре.
Тому, дітки, складаємо телефони
у цей кошик, ясно?
- Ти Меттью, так? - Ага.
- Скільки тобі років? - Двадцять три.
- Двадцять чотири. - Двадцять чотири.
Ніфіга собі.
Мені дістався розумний.
Ого. Поклади сюди свій телефон.
Попався.
- Браяне. - Так, що?
Ми про це говорили. Мушу конфіскувати.
- Що? - Так.
Ні! Це просто смішно.
Ви всі такої низької думки про мене?
Та віддай уже той телефон.
- Чому ти на Wayfair? - Хотів купити
гарну отоманку, як у тебе.
- Дякую. Поклади телефон. - Добре. Вибач.
Пора їсти. Пол, зробиш нам честь?
Та ходімо вже їсти.
- Чудово. Прекрасно. - Ходімо.
- Посидимо за десертом. - Знаю, але...
- Поїмо пирога. Добре. - Так. Обіцяю.
- На, я не лизав. - Дякую. Не хочу.
- Ага. Дякую. - Дякую.
З ДНЕМ ІНДИЧКИ!
ТЕБЕ ТЕЖ! ЦЕ ІНДИЧКА?
МАЙЖЕ
- Твоя черга. Клади. - Секунду.
- Віддаю. Люблю тебе. - Дякую. І я тебе.
- Можеш подати? - Так.
Дякую.
Нащо ми сьогодні відкрилися?
Прийшов один клієнт і замовив 50 сандвічів з індичкою.
Скажи.
О котрій мені ввечері приходити?
У цього пудингу є конкретний час приготування.
Якщо перетримати на одну хвилину, буде цеглина.
Так, до речі...
Бляха.
Я сказав друзям, що ти прийдеш, і...
Ти мені не розповідав, що напився і вбив людину.
Тому тепер я думаю, що тобі краще не приходити.
Ясно. Нічого.
Вибач, старий.
Не вибачайся.
Я все розумію.
Паскудно.
Слухай, Луїсе, я...
Ти можеш іти, а я...
Я замкну.
Добре.
Слухай.
З Днем подяки тебе.
Тебе теж.
За здоровʼя шеф-кухарки.
За Шона!
- А я знав. - Так.
Ні.
Отже, мама не змогла прийти,
але я хочу підтримати її улюблену традицію.
Встаємо по колу й кажемо, за що вдячні.
Хто хоче почати?
По-перше, я хочу сказати, який я вдячний за те, що Хорхе святкує з нами,
але, мамо, заспокойся вже.
Але подивись, який він красунчик.
Бро, я не можу це вимкнути.
Але насамперед
я дуже вдячний за те, що ми всі знову разом.
Для мене це дуже важливо.
І я тебе люблю, тату.
Я вдячний за свою сімʼю.
Я теж.
А сімʼя – це ви всі.
За чоловіка.
За дружину.
Алло.
- І все? - Якого хріна?
- Як це? - Добре.
- І за синів теж. - Так.
Я вдячна за те, що мене запросили.
Я хотів це сказати.
Але справді, я дуже вдячний за те, що мене запросили.
Я вдячна за сестру.
За красунчика – сусіда по квартирі.
За те, що на наступний День подяки ми будемо татусями.
За те...
що Пол нарешті обгриз кістку.
За те, що я тут, а не в довбаному «Моронґо».
Зараз моя черга.
Черга для чого?
Привіт. Даруйте за спізнення.
Та нічого. Я намагалася зрозуміти, за що я вдячна.
Щось придумаєш.
Ти просила не приходити з порожніми руками,
тому я привів твою маму.
- Чорт. Це не моя мама. - Боже.
- Ні. - Ти привів жінку з вулиці?
Це не жінка з вулиці. Це моя тітка.
- Боже. - Здуріти.
Ось твоя мама.
Я принесла пиріг.
Це так мило.
Який пиріг?
Яблучний.
- Який сорт яблук? - Вгамуйся.
Увага, пасажири.
Прибуває поїзд до станції Юніон.
Не заходьте за жовту лінію до повної зупинки поїзда.
Дякую.
НА ЗАЛІЗНИЧНІЙ СТАНЦІЇ, ТИ ДЕСЬ ПОРЯД?
МЕНІ ДУЖЕ ПОТРІБЕН ДРУГ
- Стій. Спочатку скуштуй оце. - Боже.
Дуже смачно.
- Гарний хід. - Пробую.
Я ще не виступав.
Я ще не сказав.
Як ви всі, напевно, знаєте, мене сюди притягли силоміць.
Я не дуже люблю бути в центрі уваги.
- Це неправда. - Сумніваюся.
Тоді я нічого не контролюю.
Як не контролював... свій приїзд сюди.
А ще я не контролюю цього.
Я не прийняв ліків, бо я...
я хочу зберегти їх на потім, коли вони справді будуть потрібні.
Не буду від вас приховувати.
Іноді важко не жаліти себе.
Ну, знаєте, який же я нещасний зі своїм...
старечим крихким тілом.
Але потім я дивлюся на всіх у цій кімнаті й...
і я кажу собі...
«Щасливець.
Я щасливець».
Я не знаю, скільки ще часу мені відміряно...
щоб працювати з вами, спілкуватися, сміятися з вами.
Дорога ставатиме все важчою і важчою.
Але я точно знаю, що подолаю її
завдяки всім... усім присутнім у цій кімнаті.
Ось за це я і... за це я і вдячний.
Бо ми можемо подолати будь-що...
якщо є люди, на яких можна спертися.
Я спираюся на вас. Спираюся на вас.
От уже.
Помінялися.
Люблю тебе.
Пол, познайомся з моїми синами.
Так.
Так, так, так.
Дякую.
Так, авжеж.
Привіт.
Я не думав, що моя дочка така залежна від свого мобільного.
Телефони лежали в кошику. Довга історія.
Чому ти прийшов?
Мабуть, заради неї. Еліс.
А ще заради Тіа.
Але насамперед – заради себе.
Паршиві були два роки, так?
Ага.
Вона. Яка в неї історія?
Це шкільна вчителька.
До неї щойно дійшло, що вона забула якусь дуже важливу річ.
День тестування. А олівців нема.
- Це кошмар. - І вже не вперше.
А цей мужик? Похмура рок-зірка.
Ні, я його знаю. Це найманий убивця.
ЯКЩО ЛЮДИНІ, ЯКУ ВИ ЗНАЄТЕ, НЕОБХІДНА ПІДТРИМКА,
ВІДВІДАЙТЕ САЙТ APPLE.COM/HERETOHELP.
Переклад субтитрів: Олена Любенко